ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/7485/23
16 вересня 2026 року | м.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Юзьківа М.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий виклад позиції позивача та заперечень відповідача
ОСОБА_1 (далі – позивач), в інтересах якого діє адвокат Соник Василь Васильович, звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач) з такими позовними вимогами:
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби ОСОБА_1 , за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити з військової служби ОСОБА_1 за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що проходить військову службу за мобілізацією в період дії воєнного стану у військовій частині НОМЕР_1 . У 2023 позивач, на ім`я командира своєї військової частини подав рапорт про звільнення його від проходження військової служби через сімейні обставини на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", зокрема через необхідність постійного догляду за особою з інвалідністю І групи - рідним дядьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з яким разом проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 згідно довідки Білобожницької сільської ради Тернопільської області №01-14/460 від 10.08.2023 та акту обстеждення на встановлення факту проживання від 18.08.2023.
Відповідно до довідки МСЕК №111179 від 08.06.2006, ОСОБА_2 є інвалідом, у нього довічно встановлена І група інвалідності.
Згідно заключення ЛКК №4/567 від 09.08.2023 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребує постійного стороннього догляду.
Висновком №4/567 від 09.08.2023 про результати комплексного визначенню індивідуальних потреб особи, яка потребує надання соціальних послуг, встановлено, що ОСОБА_2 потребує надання соціальних послуг з догляду, є особою з інвалідністю І групи, вдівцем, бездітним.
Відповідно до акту про обстеження на встановлення факту проживання від 18.08.2023, за адресою АДРЕСА_2 , зареєстрований ОСОБА_2 , також проживає, але не зареєстрований ОСОБА_1 .
У вказаному акті встановлено, що станом на момент його складання у житловому будинку за вказаною адресою зареєстрований та проживає ОСОБА_2 , який є особою, що внаслідок хвороби потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, догляд здійснює ОСОБА_1 .
Позивач, ОСОБА_1 , згідно даного Акта проживає без реєстрації за тією ж адресою, що і ОСОБА_2 .
Проте листом №347/09 від 06.09.2023 відповідач повідомив позивача, що його рапорт був розглянутий та вказав, що серед документів, долучених до рапорта відсутні підстави для звільнення з лав Збройних Сил України через сімейні обставини (для догляду за рідним дядьком), що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Таку відмову відповідача щодо звільнення з військової служби позивач вважає протиправною, а тому звернувся з даним позовом до суду.
Відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні. У відзиві на позовну заяву вказує, що документи, подані позивачем разом із рапортами про звільнення з військової служби, підтверджують виключно наявність у особи, а саме громадянина ОСОБА_2 , потребу у постійному сторонньому догляді, але не дають підстав стверджувати про наявність у позивача обов`язку здійснювати такий догляд. Оскільки належного підтвердження того, що позивачем раніше здійснювався і здійснюється на теперішній час постійний догляд за ОСОБА_2 або, що відомості про позивача внесені до відповідного розділу Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг з рапортом не були подані. 
Командиром військової частини НОМЕР_1 рапорт позивача не задоволено, а лише зазначено, що із доданих до рапорту документів підстав на звільнення його не має, тобто позивачу треба було доопрацювати вказаний рапорт та надати підтверджуючі документи його догляду за особою з інвалідністю І групи або взяття таких обов`язків на себе. Тому військова частина НОМЕР_1 діяла в межах наданих їй повноважень, зокрема щодо повернення рапорту із доданими документами на доопрацювання.
Рух справи у суді
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 12.05.2026 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.01.2024 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2024 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до Тернопільського окружного адміністративного суду.
02.06.2026 дана справа надійшла до Тернопільського окружного адміністративного суду та за результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд головуючому судді Юзьківу М.І.
Ухвалою суду від 05.06.2026 прийнято справу до провадження та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників адміністративної справи. Зобов`язано відповідача у 15-денний строк з дня вручення ухвали надати суду належним чином засвідчені копії рапорта військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення з військової служби та доданих до нього документів, які було подані до Військової частини НОМЕР_1 .
Копію ухвали про прийняття справи до провадження відповідач отримав 05.06.2026, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в його електронний кабінет. 
Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 .
Учасниками справи визнається та обставина, що ОСОБА_1 направив командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення його з військової служби на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи. 
Листом від 06.09.2023 №347/09 Командування військової частини НОМЕР_1 повідомило позивача про розгляд вказаного рапорту та про відсутність підстав для його звільнення з лав Збройних Сил через сімейні обставини (для догляду за дядьком). 
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача позивач звернувся до суду з цим позовом.
Враховуючи висновки Верховного Суду, що наведені у постанові від 12.05.2026 у справі №500/7485/23, суд, при прийнятті справи до провадження, зобов`язав відповідача надати належним чином засвідчені копії рапорта військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення з військової служби та доданих до нього документів, які були подані до Військової частини НОМЕР_1 . 
На виконання ухвали суду про витребування доказів командування військової частини НОМЕР_1 повідомило про неможливість надання витребуваних судом копій рапорту позивача про звільнення з військової служби з доданими до нього документами, оскільки такі документи не збереглися.
Матеріали справи також містять:
виписку із акта огляду МСЕК №111179 від 08.06.2006 року про те, що ОСОБА_2 , є особою з інвалідністю І групи довічно та потребує постійного стороннього догляду;
заключення ЛКК №4/567 від 09.08.2023 року про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 потребує постійного стороннього догляду;
висновок ЛКК 4/567 від 09.08.2023 року про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, відповідно до якої ОСОБА_2 погребує постійного стороннього догляду. Рекомендовано: отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі; 
довідку №01-14/460 від 10.08.2023 року, видану відділом соціального захисту Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області про те, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , щоденно надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, відповідно до постанови КМУ №859 від 23.09.2020 р. «Деякі питання призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі» особі з інвалідністю 1 групи Гр. ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , вдівець, бездітний, який потребує постійного стороннього догляду нездатний до самообслуговування. Інших близьких родичів для здійснення догляду немає;
довідку №01-14/461 від 10.08.2023 року, видану відділом соціального захисту Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області про те, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , надає соціальні послуги, та здійснює догляд відповідно до постанови КМУ №859 від 23.09.2020р «Деякі питання призначення і виплати, компенсації, фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі» за особою з інвалідністю 1 групи ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який часто хворіє, вдівець, бездітний. Потребує постійного стороннього догляду (згідно довідки ЛКК, акту обстеження сім`ї та факту встановлення здійснення догляду №461, заключения ЛКК № 4/567 про наявність порушень функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі);
довідку про зареєстрованих/проживаючих в житловому приміщенні/будинку осіб від 21.08.2023 №959, щодо спільного проживання щодо спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
довідку про зареєстрованих/проживаючих в житловому приміщенні/будинку осіб від 21.08.2023 №960, щодо спільного проживання щодо спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
акт обстеження на встановлення факту проживання від 18.08.2023 відповідно до якого ОСОБА_1 проживає без реєстрації в с.Білобожниця Чотрківського району Тернопільської області в будинку ОСОБА_2 .
Згідно довідки №01-14/462 від 11.08.2023 року виданої відділом соціального захисту Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області ОСОБА_1 компенсаційну виплату не призначено по причині перевищення середньомісячного сукупного доходу рівня прожиткового мінімуму для сім`ї.
Згідно акту обстеження сім`ї та встановлення факту здійснення догляду №461 від 10.08.2023 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснює догляд на непрофесійній основі за особою з інвалідністю 1 групи ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є вдівцем, одиноким, бездітним, часто хворіє не здатний до самообслуговування потребує постійного стороннього догляду. Інших близьких осіб для здійснення догляду немає.
Мотивувальна частина
Предметом спору у даній справі по суті є дії відповідача щодо відмови у звільненні позивача з військової служби згідно підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дядьком, який є особою з інвалідністю І групи і потребує постійного стороннього догляду.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, в цій справі суд має надати оцінку такій відмові відповідача, оцінивши її через призму верховенства права та критеріїв законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які наведені в частині другій статті 2 КАС України.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів позовної заяви суд виходить з такого.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і на час вирішення справи судом.
Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено проведення загальної мобілізації.
Відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюються Законом України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-XII).
Частинами 1, 2, 4 - 6 статті 2 Закону №2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Судом встановлено, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану у військовій частині НОМЕР_1 .
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII і залежать від виду військової служби.
Відповідно до підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи. 
Згідно частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України. 
Згідно з пунктом 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця. 
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (пункт 241 Положення №1153/2008).
Підпунктом 2 пункту 225 Положення передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170 (далі - Інструкція № 170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Абзацом 2 пункту 14.10 Інструкції №170 передбачено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України (абзац 13 пункту 14.10 Інструкції № 170).
Додатком 19 Інструкції № 170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема відповідно до п. 5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом г пункту 1 частини четвертої, підпунктом ґ пункту 2 частини п`ятої, підпунктом г пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).
Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах визначених в Законі № 2232-XII, а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи. 
Як встановлено судом, позивач проходить військову службу за призовом у Військовій частині НОМЕР_1 .
Бажаючи звільнитися з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", позивач подав рапорт командуванню ВЧ НОМЕР_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме у зв`язку із необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І групи (за своїм дядьком). Спір виник через відмову відповідача звільнити позивача з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII а саме через необхідність постійного догляду за особою з інвалідністю І групи - рідним дядьком позивача.
Відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. 
Наполягаючи на необхідності здійснення постійного догляду за своїм родичем (рідним дядьком) ОСОБА_2 позивач вказує на те, що необхідність такого догляду підтверджена поданими до рапорта документами, а саме: довідкою №01-14/461 від 10.08.2023 року; довідкою №01-14/462 від 11.08.2023 року; актом проведення обстеження сім`ї та встановлення факту здійснення догляду №461 від 10.08.2023 року; висновком 09.08.2023 року №4/567; заключенням ЛКК №4/567; довідкою до акта огляду МСЕК №111179 від 08.06.2006 року; актом обстеження на встановлення факту проживання від 18.08.2023.
Враховуючи висновки Верховного суду у даній справі, суд витребував у відповідача копії рапорта позивача про звільнення з військової служби та додатних до нього документів. Однак, відповідач не надав витребуваних документів посилаючись на те, що такі не збереглися. 
Водночас, у заявах по суті справи відповідач не заперечує, що саме перелічені вище документи, які містяться у матеріалах справи, позивач подав на підтвердження наявності підстав для звільнення з військової служби, а тому суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин. 
Листом від 06.09.2023 №347/09 Командування військової частини НОМЕР_1 повідомило ОСОБА_1 про розгляд вказаного рапорту та про відсутність підстав для його звільнення з лав Збройних Сил через сімейні обставини (для догляду за рідним дядьком).
В обґрунтування відмови відповідач вказав, що солдатом ОСОБА_1 з рапортом не подані документи на підтвердження того, що позивачем раніше здійснювався постійний догляд за ОСОБА_2 або, що відомості про позивача внесені до відповідного розділу Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг. 
Аналізуючи підстави відмови у задоволенні рапорта позивача про звільнення з військової служби суд зауважує, що на час виникнення спірних правовідносин (вересень 2023) військовослужбовець підлягав звільненню з військової служби у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Тобто, аналіз положень абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII свідчить про те, що для звільнення з військової служби необхідною є сукупність таких умов: наявність у осіб, які потребують догляду, I групи інвалідності; відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Як видно з листа Командування військової частини НОМЕР_1 від 06.09.2023 №347/09 відповідачем не ставиться під сумнів факт, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 1-ї групи інвалідності та потреби у постійному догляді, а також тієї обставини, що солдат ОСОБА_1 є рідним племінником ОСОБА_2 . 
Відповідач фактично відмовив позивачу у звільненні з військової служби з тієї підстави, що ним не подано документів, що він раніше здійснював постійний догляд за ОСОБА_2 або, що відомості про нього внесені до відповідного розділу Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг.
Натомість, положення абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII не пов`язують можливість звільнення з військової служби із безпосереднім фактом здійснення військовослужбовцем постійного догляду за особою з інвалідністю І групи, а вказують лише на необхідність такого догляду, яка обумовлена відповідною потребою особи з інвалідністю, та відсутністю у особи з інвалідністю інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
На підтвердження відсутності інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 позивач надав:
довідку №01-14/460 від 10.08.2023 року, видану відділом соціального захисту Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області про те, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , щоденно надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, відповідно до постанови КМУ №859 від 23.09.2020 р. «Деякі питання призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі» особі з інвалідністю 1 групи Гр. ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , вдівець, бездітний, який потребує постійного стороннього догляду, нездатний до самообслуговування. Інших близьких родичів для здійснення догляду немає;
акт обстеження сім`ї та встановлення факту здійснення догляду №461 від 10.08.2023 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснює догляд на непрофесійній основі за особою з інвалідністю І групи ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є вдівцем, одиноким, бездітним, часто хворіє не здатний до самообслуговування потребує постійного стороннього догляду. Інших близьких осіб для здійснення догляду немає.
На підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_2 позивач надав довідки про зареєстрованих/проживаючих в житловому приміщенні/будинку осіб від 21.08.2023 №959 та від 21.08.2023 №959, а також акт обстеження на встановлення факту проживання від 18.08.2023 відповідно до якого ОСОБА_1 проживає без реєстрації в с.Білобожниця Чотрківського району Тернопільської області в будинку ОСОБА_2 .
Основні організаційні та правові засади надання соціальних послуг, спрямованих на профілактику складних життєвих обставин, подолання або мінімізацію їх негативних наслідків, особам/сім`ям, які перебувають у складних життєвих обставинах визначає Закон України «Про соціальні послуги» від 17 січня 2019 року № 2671-VIII (далі - Закон № 2671-VIII).
Пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 2671-VIII визначає, що надавачі соціальних послуг - юридичні та фізичні особи, у тому числі фізичні особи - підприємці, внесені до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг.
Реєстр надавачів та отримувачів соціальних послуг - автоматизована інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, використання, знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про надавачів та отримувачів соціальних послуг (пункт 14 частини першої статті 1 Закону № 2671-VIII).
Частина перша статті 13 цього Закону передбачає, що надавачі соціальних послуг провадять свою діяльність відповідно до законодавства про соціальні послуги, на підставі установчих та інших документів, якими визначено перелік соціальних послуг та категорії осіб, яким надаються такі послуги, за умови забезпечення їх відповідності критеріям діяльності надавачів соціальних послуг, встановленим Кабінетом Міністрів України. Надавачі соціальних послуг можуть належати до державного, комунального або недержавного секторів.
До надавачів соціальних послуг державного/комунального сектору належать надавачі соціальних послуг, утворені органами, зазначеними у частині першій статті 11 цього Закону, діяльність яких фінансується за рахунок коштів відповідного бюджету/бюджетів (частина друга статті 13). До надавачів соціальних послуг недержавного сектору належать підприємства, установи, організації, крім визначених частиною другою цієї статті, громадські об`єднання, благодійні, релігійні організації, фізичні особи-підприємці та фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності (частина третя статті 13). При цьому, фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, проходять підготовку та перепідготовку у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частин шостої, сьомої статті 13 Закону № 2671-VIII, фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є: 1) особами з інвалідністю I групи; 2) дітьми з інвалідністю; 3) громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями; 4) невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися; 5) дітьми, яким не встановлено інвалідність, але які є хворими на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежні), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дітьми, які отримали тяжку травму, потребують трансплантації органа, потребують паліативної допомоги. Перелік зазначених тяжких захворювань, розладів, травм, станів дітей, яким не встановлено інвалідність, затверджує Кабінет Міністрів України.
Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 15 Закону № 2671-VIII реєстр надавачів та отримувачів соціальних послуг (далі - Реєстр) створюється для забезпечення: 1) реалізації права особи/сім`ї на соціальні послуги; 2) профілактики складних життєвих обставин; 3) подолання складних життєвих обставин; 4) мінімізації негативних наслідків складних життєвих обставин; 5) обліку надавачів, отримувачів соціальних послуг та послуг, що їм надаються; 6) координації діяльності у системі надання соціальних послуг. 
Реєстр складається з розділів про надавачів соціальних послуг, окремо - про фізичних осіб, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, та про отримувачів соціальних послуг.
До розділу про надавачів соціальних послуг - фізичних осіб, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, вносяться такі відомості: 1) прізвище, ім`я, по батькові; 2) реєстраційний номер облікової картки платника податків згідно з Державним реєстром фізичних осіб - платників податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта); 3) число, місяць, рік народження; 4) стать; 5) громадянство; 6) місце реєстрації місця проживання або місце фактичного проживання (перебування); 7) номер контактного телефону; 8) місце (адреса) надання соціальних послуг з догляду, прізвище, ім`я, по батькові та реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта) отримувача соціальних послуг.
З наведених норм Закону № 2671-VIII слідує, що фізичні особи, які не здійснюють підприємницьку діяльність, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам - особам з інвалідністю I групи з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки, а інформація про таких осіб підлягає внесенню до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг.
Отже, позивач може надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг ОСОБА_2 , як особі з інвалідністю I групи та члену сім`ї, з яким він спільно проживає та пов`язаний спільним побутом, а інформація про позивача, як про надавача соціальної послуги, може бути внесена до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг. 
Водночас, ні Закон №2232-XII, ні Інструкція № 170, на час виникнення спірних правовідносин, не передбачали наявності інформації про військовослужбовця як надавача соціальних послуг в Реєстрі надавачів та отримувачів соціальних послуг, як обов`язкової умови для звільнення з військової служби на підставі абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII статті 26 Закону №2232-XII.
Така інформація про позивача може бути внесена до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг і після його звільнення з військової служби.
Отже, встановлені судом фактичні обставини справи у своїй сукупності та системний аналіз наведених законодавчих норм свідчать про необґрунтованість відмови позивачу у звільненні з військової служби, яка оформлена листом військової частини НОМЕР_1 від 06.09.2023 №347/09, а тому суд визнає ці дії відповідача такими, що не відповідають критеріям правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 КАС України.
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі "Гурепка проти України", заява №61406/00, п.59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі», заява №30210/96, п.158) (п.29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі "Гарнага проти України", заява № 20390/07).
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зобов`язаний враховувати положення статті 13 Конвенції стосовно права на ефективний засіб юридичного захисту, під яким слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів (наслідків), дає найбільший ефект, забезпечує поновлення порушеного права та є адекватним наявним обставинам.
У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання відповідним заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.
Суд зазначив, що такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.
Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 380/12913/21.
Отже, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача, відносно встановлених у справі обставин, буде зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт про звільнення з військової служби військовослужбовця ОСОБА_1 за сімейними обставинами на підставі підпункту "г" частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього рішення.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Суди повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).
Інші аргументи сторін не є визначальними для вирішення даної справи та не спростовують висновок суду про часткове задоволення позову.
Висновки за результатами розгляду справи
Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною першою та частиною другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За результатами розгляду справи відповідач Військова частина НОМЕР_1 не довів правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах, однак виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви.
Судові витрати
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
У цій справі позивач не сплачував судовий збір, оскільки звільнений від нього відповідно до Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 року, №3674-VI. Доказів понесення інших судових витрат суду надано не було. Таким чином, суд не присуджує та не стягує у цій справі судові витрати.
На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 9, 14, 72, 73, 77, 90, 241, 250, 257 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби ОСОБА_1 з підстав, передбачених підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт про звільнення з військової служби військовослужбовця ОСОБА_1 за сімейними обставинами на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього рішення.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 16 вересня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_2 ); 
відповідач:
- Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_4 код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ). 

Головуючий суддя Юзьків М.І.