ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2026 м. Дніпро Справа № 904/741/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Віннікова С.В., Висоцького А.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Гірничодобувна промисловість" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.05.2026 (суддя Ярошенко В.І.) 
у справі № 904/741/26
за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Гірничодобувна Промисловість", м. Дніпро 
про стягнення,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича компанія «Гірничодобувна промисловість» про стягнення штрафу за неправильне зазначення маси вантажу у залізничних накладних у загальному розмірі 293 850 грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у квітні 2025 року відповідач як вантажовідправник здійснив зі станції Бучач Львівської залізниці відправлення вагонів № 59957225 та № 61257648 за залізничними накладними № 36440142 та № 36440140 відповідно на станцію призначення Кривий Ріг-Головний Придніпровської залізниці.
Після прибуття вагонів на станцію призначення АТ «Українська залізниця» здійснило контрольне зважування вантажу, за результатами якого встановило невідповідність фактичної маси вантажу відомостям, зазначеним відповідачем у залізничних накладних. Зокрема, у вагоні № 59957225 фактична маса вантажу була на 1 600 кг меншою, а у вагоні № 61257648 - на 2 000 кг меншою, ніж зазначено у відповідних перевізних документах. Виявлені розбіжності зафіксовані у комерційних актах № 467004/74 та № 467004/73 від 25.04.2025. 
Посилаючись на те, що відповідальність за правильність, повноту та достовірність відомостей, внесених до залізничної накладної, покладається на вантажовідправника, позивач вважав наявними передбачені статтями 118, 122 Статуту залізниць України підстави для стягнення з відповідача штрафу у п`ятикратному розмірі провізної плати за всю відстань перевезення щодо кожного зі спірних вагонів.
За розрахунком позивача загальний розмір штрафу за неправильне зазначення маси вантажу у двох залізничних накладних становить 293 850 грн, які він просив стягнути з відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.05.2026 у справі № 904/741/26 позов Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволено повністю.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича компанія «Гірничодобувна промисловість» на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» 293 850 грн штрафу та 3 526, 20 грн судового збору.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до статей 24, 37 Статуту залізниць України саме на вантажовідправника покладено обов`язок правильно зазначати у залізничній накладній відомості про масу вантажу та відповідальність за наслідки їх неправильності, неточності або неповноти.
Місцевий господарський суд установив, що у залізничних накладних № 36440142 та № 36440140 відповідач зазначив масу вантажу, яка не відповідала його фактичній масі, визначеній під час контрольного зважування на станції призначення. Виявлену невідповідність підтверджено комерційними актами № 467004/74 та № 467004/73 від 25.04.2025, складеними у встановленому порядку та підписаними уповноваженими особами.
Суд першої інстанції зазначив, що належних і допустимих доказів на спростування відомостей, зафіксованих у комерційних актах, відповідач не надав. Посилання відповідача на можливу технічну похибку під час зважування або людський фактор місцевий суд визнав припущеннями, які не підтверджені належними доказами.
З огляду на встановлений факт неправильного зазначення маси вантажу у перевізних документах суд дійшов висновку про наявність передбачених статтями 118, 122 Статуту залізниць України підстав для стягнення з відповідача штрафу у п`ятикратному розмірі провізної плати за всю відстань перевезення, загальна сума якого становить 293 850 грн.
Відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу до 58 770 грн, суд першої інстанції виходив із того, що наведені відповідачем обставини не є достатніми для зменшення санкції. Місцевий господарський суд також зазначив, що штраф, передбачений статтями 118, 122 Статуту залізниць України, стягується незалежно від наявності збитків та наслідків порушення, а Статутом залізниць України можливості його зменшення не передбачено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.05.2026 у справі № 904/741/26, Товариство з обмеженою відповідальністю Виробнича компанія «Гірничодобувна промисловість» звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.
В апеляційній скарзі відповідач просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.05.2026 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
Зокрема, скаржник просить зменшити розмір штрафу за неправильне зазначення маси вантажу у залізничних накладних до однієї провізної плати щодо кожного зі спірних вагонів та стягнути з відповідача на користь позивача 58 770 грн штрафу замість присуджених судом першої інстанції 293 850 грн. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, не надав належної оцінки всім доводам і доказам відповідача, а також неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні питання про можливість зменшення розміру штрафу.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю Виробнича компанія «Гірничодобувна промисловість» зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене за неповного з`ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, а викладені у ньому висновки не відповідають фактичним обставинам справи. На переконання скаржника, суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.
Апелянт вважає, що місцевий господарський суд усупереч вимогам статті 86 Господарського процесуального кодексу України не здійснив всебічної, повної та об`єктивної оцінки поданих відповідачем доказів і не надав належної оцінки всім істотним обставинам справи. У зв`язку із цим скаржник стверджує, що рішення не відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, а також принципам рівності учасників справи перед законом і судом та пропорційності.
Водночас відповідач не заперечує встановленого судом першої інстанції факту неправильного зазначення ним у залізничних накладних № 36440142 та № 36440140 маси вантажу у вагонах № 59957225 і № 61257648 та визнає, що фактична маса вантажу була меншою від маси, зазначеної у перевізних документах. Основні заперечення відповідача стосуються повноти встановлення місцевим господарським судом обставин справи, оцінки поданих ним доводів та відмови у зменшенні розміру штрафу. 
Зокрема, апелянт звертає увагу, що в описовій частині оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив про вивантаження надлишку вантажу зі спірних вагонів для приведення його маси до вантажопідйомності вагонів та про складання акта № 12 від 07.04.2022. На думку скаржника, такі висновки не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки у спірних вагонах було виявлено недовантаження, а не перевантаження, тоді як акт від 07.04.2022 не міг стосуватися перевезення, здійсненого у 2025 році, та взагалі відсутній у матеріалах цієї справи.
Крім того, відповідач стверджує, що суд першої інстанції відобразив у рішенні лише доводи, наведені ним у відзиві на позовну заяву, однак не зазначив про дослідження обставин та аргументів, викладених у запереченнях на відповідь на відзив. З огляду на це апелянт вважає, що суд не надав відповіді на всі істотні аргументи відповідача, а оскаржуване рішення не відповідає вимогам частини п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України.
Апелянт також вважає, що викладення у судовому рішенні переважно доводів і доказів сторони, на користь якої його ухвалено, без належного відображення та оцінки заперечень іншої сторони свідчить про недотримання принципу рівності учасників судового процесу перед законом і судом.
Скаржник зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції ним було заявлено клопотання про зменшення на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України розміру штрафу до однієї провізної плати щодо кожного зі спірних вагонів, тобто до 58 770 грн. Проте місцевий господарський суд визнав наведені відповідачем обставини недостатніми для зменшення штрафу та, пославшись на постанову Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/2339/17, зазначив, що штраф, передбачений статтями 118, 122 Статуту залізниць України, стягується незалежно від наявності збитків і наслідків порушення, а можливість його зменшення Статутом не передбачена.
Відповідач не погоджується з таким висновком та наголошує, що згідно із частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений судом, якщо він значно перевищує розмір збитків, а також за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Законодавство не містить вичерпного переліку виняткових обставин, за наявності яких допускається зменшення неустойки, тому вирішення цього питання належить до дискреційних повноважень суду та має здійснюватися з урахуванням усіх обставин конкретної справи в їх сукупності.
На переконання апелянта, вирішуючи питання про зменшення штрафу, суд повинен оцінити інтереси сторін, ступінь виконання зобов`язання боржником, причини порушення, його наслідки, відповідність розміру санкції таким наслідкам, поведінку особи, яка допустила порушення, вжиті нею заходи, майновий стан сторін та інші інтереси, що заслуговують на увагу. При цьому реалізація судом відповідних дискреційних повноважень має ґрунтуватися на засадах справедливості, добросовісності та розумності й забезпечувати належний баланс інтересів сторін.
На підтвердження своїх доводів скаржник посилається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 905/1409/21, відповідно до яких суд, вирішуючи питання про зменшення штрафних санкцій, повинен ураховувати конкретні обставини справи та компенсаційний, а не каральний характер цивільно-правової відповідальності, водночас не допускаючи безпідставного фактичного звільнення порушника від відповідальності.
Апелянт також посилається на частину четверту статті 236 Господарського процесуального кодексу України, частину шосту статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, зазначаючи, що під час вирішення спору суд повинен ураховувати останню актуальну правову позицію Верховного Суду.
На думку скаржника, місцевий господарський суд, пославшись на судову практику 2019 року, безпідставно залишив поза увагою новіші висновки Верховного Суду, наведені відповідачем у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив. Зокрема, апелянт посилається на постанови Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 910/143/19, від 20.04.2023 у справі № 904/1754/22, від 11.02.2025 у справі № 902/1131/23, від 29.04.2025 у справі № 922/2249/24 та від 24.02.2026 у справі № 910/14479/23 (910/5873/24).
Відповідач стверджує, що згідно із зазначеними правовими позиціями відсутність у Статуті залізниць України прямої норми про можливість зменшення штрафу не обмежує право боржника звернутися з відповідним клопотанням на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та не позбавляє суд повноважень розглянути таке клопотання з урахуванням доводів заявника й конкретних обставин справи.
На підтвердження можливості зменшення санкцій, установлених Статутом залізниць України, скаржник також посилається на постанови Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 905/1180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/64/18, від 13.03.2018 у справі № 905/1243/17, від 13.02.2018 у справі № 905/725/17 та від 26.03.2020 у справі № 916/2154/19, у яких суди допускали зменшення передбаченого Статутом штрафу на підставі статей 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України.
Апелянт наголошує, що Статут залізниць України затверджений постановою Кабінету Міністрів України та є підзаконним нормативно-правовим актом, а тому відсутність у ньому положення про зменшення штрафу не виключає застосування статті 551 Цивільного кодексу України, який має вищу юридичну силу.
Крім того, скаржник посилається на постанови Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 911/952/22, від 08.07.2025 у справі № 922/3697/24, від 29.04.2025 у справі № 922/2249/24 та від 11.02.2025 у справі № 902/1131/23, зазначаючи, що зменшення неустойки є правом суду, яке реалізується у кожному конкретному випадку за результатами оцінки наведених учасниками справи обґрунтувань та доказів.
Посилаючись на постанову Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013, а також постанови Верховного Суду від 29.04.2021 у справі № 905/1450/20, від 06.09.2019 у справі № 910/16925/18 та від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, відповідач зазначає, що стягнення надмірних сум неустойки спотворює її правове призначення та може перетворити її із засобу стимулювання належного виконання зобов`язання на несправедливий тягар для боржника і джерело отримання кредитором невиправданого додаткового прибутку. 
Скаржник стверджує, що неправильне зазначення маси вантажу в перевізних документах не було наслідком умисної поведінки відповідача. Подання клопотання про зменшення штрафу, за його твердженням, не свідчить про намагання уникнути відповідальності за допущене порушення. Відповідач визнає необхідність застосування відповідальності, однак вважає штраф у п`ятикратному розмірі провізної плати, 293 850 грн, надмірним та таким, що втрачає стимулюючу й компенсаційну функції, набуваючи ознак карального заходу.
Апелянт зазначає, що внаслідок допущеного відповідачем порушення позивач не втратив коштів, не сплачував штрафів третім особам і не був обмежений у здійсненні своєї діяльності. Отже, на думку скаржника, позивач не зазнав матеріальних втрат або збитків, а стягнення штрафу у повному розмірі призведе до отримання ним невиправданого додаткового прибутку, не пов`язаного з відновленням порушеного права чи компенсацією негативних наслідків.
Відповідач також посилається на нерівність становища сторін. На його думку, АТ «Українська залізниця» як суб`єкт, якому законодавством надано спеціальний статус, перебуває у більш вигідному становищі, оскільки щодо його майна встановлено обмеження на застосування арешту та примусове виконання рішень про стягнення заборгованості. Крім того, апелянт стверджує, що на період воєнного стану позивач частково звільнений від майнової відповідальності за порушення строків доставки вантажів. За твердженням скаржника, така ситуація порушує баланс справедливості, оскільки позивач має можливість стягувати штрафи з контрагентів, тоді як застосування відповідних заходів відповідальності до самого позивача є обмеженим.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції не навів конкретних мотивів відхилення доводів відповідача про те, що основне зобов`язання фактично виконано, перевезення здійснено, а провізну плату сплачено. Суд також не надав оцінки твердженням про критично важливе значення підприємства відповідача для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період.
Крім того, на думку скаржника, місцевий господарський суд не врахував відсутність умислу відповідача, відсутність негативних майнових наслідків для позивача, а також те, що недовантаження вагонів не спричинило та не могло спричинити загрозу безпеці залізничного руху.
Узагальнюючи викладене, відповідач стверджує, що суд першої інстанції, правильно встановивши факт неправильного зазначення маси вантажу, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України. На переконання апелянта, урахування ступеня виконання зобов`язання, відсутності умислу, збитків і негативних наслідків, характеру допущеного порушення, становища сторін та засад справедливості, добросовісності й розумності давало підстави для зменшення штрафу до 58 770 грн.
Скаржник вважає зазначений розмір штрафу розумним, справедливим і достатнім для компенсації можливих репутаційних чи адміністративних витрат позивача та таким, що водночас забезпечує притягнення відповідача до відповідальності без покладення на нього надмірного майнового тягаря.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Акціонерне товариство «Українська залізниця» подало відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти наведених відповідачем доводів, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.05.2026 у справі № 904/741/26 без змін.
Позивач зазначає, що відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми - неустойки, штрафу або пені, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Посилаючись на частину першу статті 231 Господарського кодексу України, позивач вказує, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути встановлений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.
Позивач також посилається на статтю 2 Закону України «Про транспорт», відповідно до якої відносини, пов`язані з діяльністю транспорту, регулюються цим Законом, кодексами та статутами окремих видів транспорту, а також іншими актами законодавства України.
За твердженням позивача, статтею 10 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що розрахунки відправників і одержувачів вантажу, вантажобагажу та пошти з підприємствами залізничного транспорту загального користування за перевезення, додаткові збори, вантажні операції, користування рухомим складом, а також штрафи, пеня та неустойка здійснюються у порядку, встановленому Статутом залізниць України, іншими актами законодавства України та міжнародними договорами.
Крім того, Акціонерне товариство «Українська залізниця» звертає увагу на положення частини п`ятої статті 307 Господарського кодексу України, за змістом якої умови перевезення вантажів окремими видами транспорту та відповідальність суб`єктів господарювання за такими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити у договорі інші умови перевезення, які не суперечать законодавству, а також додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань. 
Позивач зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 затверджено Статут залізниць України, положення якого є обов`язковими для учасників правовідносин у сфері залізничних перевезень. На підтвердження обов`язковості цього нормативно-правового акта позивач посилається на статтю 117 Конституції України, відповідно до якої Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови та розпорядження, що є обов`язковими до виконання.
З огляду на наведене Акціонерне товариство «Українська залізниця» вважає, що спірні правовідносини підлягають регулюванню насамперед спеціальними положеннями Статуту залізниць України, якими визначено обов`язки вантажовідправника та його відповідальність за неправильне зазначення відомостей у перевізному документі.
Посилаючись на статтю 122 Статуту залізниць України, позивач зазначає, що за неправильне зазначення у накладній маси, кількості місць вантажу, його найменування, коду або адреси одержувача з відправника стягується штраф у розмірі, встановленому статтею 118 цього Статуту. При цьому вантажовідправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки неправильності внесених ним відомостей.
За змістом статті 118 Статуту залізниць України розмір такого штрафу становить п`ятикратну провізну плату за всю відстань перевезення. Відтак, на переконання позивача, у разі встановлення факту неправильного зазначення вантажовідправником маси вантажу застосуванню підлягає саме визначена Статутом санкція у фіксованому п`ятикратному розмірі провізної плати. 
Акціонерне товариство «Українська залізниця» наголошує, що спірний штраф не має договірного характеру, оскільки є законною неустойкою, розмір якої безпосередньо встановлений нормами Статуту залізниць України. На думку позивача, положення статей 118, 122 Статуту чітко визначають фіксований розмір відповідальності за неправильне зазначення маси вантажу та не передбачають механізму його диференціації або зменшення.
У зв`язку із цим позивач стверджує, що зазначена санкція має імперативний характер і підлягає стягненню з відповідача у повному розмірі. Відсутність у Статуті залізниць України положення, яке передбачало б можливість зменшення такого штрафу, позивач розцінює як обставину, що виключає задоволення відповідного клопотання відповідача.
На підтвердження своєї позиції позивач посилається на правові висновки, викладені у постановах Вищого господарського суду України у справах № 910/13414/15 та № 905/3461/15, а також у постановах Верховного Суду у справах № 906/434/17 і № 914/2339/17, які, за твердженням позивача, підтверджують обов`язковість стягнення передбаченого Статутом залізниць України штрафу у повному розмірі.
Узагальнюючи викладене, Акціонерне товариство «Українська залізниця» вважає, що встановлений судом першої інстанції факт неправильного зазначення відповідачем маси вантажу в залізничних накладних є достатньою правовою підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтями 118, 122 Статуту залізниць України. Оскільки розмір цієї санкції безпосередньо визначений спеціальним нормативно-правовим актом, підстави для його зменшення до однієї провізної плати щодо кожного зі спірних вагонів, на думку позивача, відсутні. 

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2026 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Андрейчука Л.В. - доповідача, суддів Віннікова С.В. та Висоцького А.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича компанія «Гірничодобувна промисловість» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.05.2026 у справі № 904/741/26 та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. 
З огляду на те, що ціна позову у справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, цією ж ухвалою постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
04.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від Акціонерного товариства «Українська залізниця» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.05.2026 у справі № 904/741/26 без змін. 
05.06.2026 на виконання ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2026 з Господарського суду Дніпропетровської області надійшли матеріали справи № 904/741/26.
Інші заяви та клопотання від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходили.
Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи у порядку письмового провадження здійснюється за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання.

Встановлені судом обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю Виробнича компанія «Гірничодобувна промисловість» як вантажовідправник здійснило зі станції Бучач Львівської залізниці відправлення вантажу залізничним транспортом на станцію призначення Кривий Ріг-Головний Придніпровської залізниці. Одержувачем вантажу в перевізних документах зазначено Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг».
Перевезення вантажу оформлено залізничними накладними: № 36440142, до складу відправлення за якою входив, зокрема, вагон № 59957225; № 36440140, до складу відправлення за якою входив, зокрема, вагон № 61257648. 
Відповідно до відомостей, внесених відповідачем до залізничної накладної № 36440142, загальна маса вантажу за цією накладною становила 348 250 кг. Щодо спірного вагона № 59957225 відповідач зазначив масу вантажу 69 850 кг та тару вагона 23 600 кг.
За залізничною накладною № 36440140 загальна маса вантажу становила 278 300 кг. Щодо спірного вагона № 61257648 відповідач також зазначив масу вантажу 69 850 кг та тару вагона 23 600 кг.
Таким чином, загальна зазначена відповідачем у перевізних документах маса вантажу у двох спірних вагонах становила 139 700 кг.
Відповідач зазначав, що вантаж перевозився навалом, був розміщений та закріплений відповідно до пункту 3.1 глави 14 додатка 3 до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, а його маса визначалася вантажовідправником на 150-тонних вагонних вагах, заводський номер 082с. 
Після прибуття вагонів на станцію Кривий Ріг-Головний на підставі заявки одержувача № 13 від 25.04.2025 працівниками залізниці проведено контрольне зважування вантажу.
За результатами контрольного зважування встановлено невідповідність фактичної маси вантажу відомостям, внесеним вантажовідправником до залізничних накладних, у зв`язку із чим 25.04.2025 складено комерційні акти № 467004/74 та № 467004/73. 
Відповідно до комерційного акта № 467004/74 від 25.04.2025 фактична маса вантажу у вагоні № 59957225 становила 68 250 кг, тоді як у залізничній накладній № 36440142 відповідач зазначив 69 850 кг. Таким чином, фактична маса вантажу була на 1 600 кг меншою, ніж зазначено у перевізному документі.
Під час огляду вагона № 59957225 на знеструмленій колії з підйомом на вагон встановлено, що вантаж розміщений нерівномірно, нижче рівня бортів на 300– 400 мм, має пагорбоподібну поверхню, захисне маркування відсутнє. Двері вагона суцільнометалеві, розвантажувальні люки щільно закриті, течі вантажу не виявлено.
Відповідно до комерційного акта № 467004/73 від 25.04.2025 фактична маса вантажу у вагоні № 61257648 становила 67 850 кг, тоді як у залізничній накладній № 36440140 відповідач зазначив 69 850 кг. Таким чином, фактична маса вантажу була на 2 000 кг меншою від зазначеної у перевізному документі.
Під час огляду вагона № 61257648 на знеструмленій колії з підйомом на вагон також встановлено нерівномірне, пагорбоподібне навантаження нижче рівня бортів на 300– 400 мм та відсутність захисного маркування. Двері вагона були суцільнометалевими, люки - щільно закритими, течі вантажу не встановлено.
Таким чином, фактична маса вантажу у двох спірних вагонах становила загалом 136 100 кг, що на 3 600 кг менше від загальної маси 139 700 кг, зазначеної відповідачем у залізничних накладних.
Комерційні акти № 467004/74 та № 467004/73 від 25.04.2025 підписані заступником начальника станції Ясінською О.Ю., комерційними агентами Швець А.В. і Щербаковою М.В., а також представником вантажоодержувача Дупляк Л.Г.
Повноваження працівників залізниці, які підписали комерційні акти, підтверджуються наказом начальника станції Кривий Ріг-Головний № 163/ДС від 30.12.2024 та відповідними посадовими інструкціями. Повноваження представника ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» Дупляк Л.Г. підтверджуються довіреністю № 14-134юр від 11.03.2025. 
Зі змісту комерційних актів № 467004/74 та № 467004/73 від 25.04.2025 убачається, що спірні вагони прибули на станцію призначення у технічно справному стані, їх двері були суцільнометалевими, розвантажувальні люки - щільно закритими, а течі вантажу не виявлено. 
Підставою для відправлення відповідної продукції був договір купівлі-продажу № 205 ГДП від 27.12.2024, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Виробнича компанія «Гірничодобувна промисловість» як продавцем і Товариством з обмеженою відповідальністю «Сейл-Екохім» як покупцем.
На підтвердження здійснення господарської операції відповідач посилався на договір купівлі-продажу, видаткову накладну, рахунок на оплату поставленого товару, платіжну інструкцію, податкову накладну, а також інші залізничні накладні № 36440141 та № 36440143. За твердженням відповідача, покупець прийняв і повністю оплатив поставлену продукцію, а претензій щодо нестачі або розбіжностей у кількості отриманого товару до продавця не заявляв. 
Водночас у межах цього спору відповідач не заперечує, що зазначена ним у залізничних накладних № 36440142 та № 36440140 маса вантажу у вагонах № 59957225 і № 61257648 не відповідала фактичній масі, визначеній під час контрольного зважування, та що фактична маса вантажу була меншою від зазначеної у перевізних документах. 
Матеріали справи не містять акта № 12 від 07.04.2022, доказів перевантаження спірних вагонів, вивантаження з них надлишку вантажу чи передачі такого надлишку вантажовідправнику. Навпаки, комерційними актами від 25.04.2025 зафіксовано саме меншу фактичну масу вантажу порівняно з відомостями залізничних накладних, тобто недовантаження вагонів на 1 600 кг та 2 000 кг відповідно.
Провізна плата за всю відстань перевезення щодо кожного зі спірних вагонів становила 29 385 грн.
З огляду на встановлений факт неправильного зазначення відповідачем маси вантажу позивач на підставі статей 118, 122 Статуту залізниць України нарахував штраф у п`ятикратному розмірі провізної плати щодо кожного вагона: 29 385 грн Ч 5 Ч 2 вагони = 293 850 грн.
Оскільки нарахований штраф відповідачем не сплачено, позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення 293 850 грн.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї. Водночас суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. 
За змістом статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та мотивує врахування або відхилення кожного доказу.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених дослідженими доказами, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, які мають значення для правильного вирішення спору. 
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, відповідач не заперечує встановленого судом першої інстанції факту неправильного зазначення ним маси вантажу у залізничних накладних № 36440142 та № 36440140 щодо вагонів № 59957225 і № 61257648. Скаржник визнає, що фактична маса вантажу була меншою від маси, зазначеної у перевізних документах.
Доводи апеляційної скарги спрямовані переважно на спростування висновків місцевого господарського суду про відсутність підстав для зменшення штрафу з 293 850 грн до 58 770 грн, а також на доведення неповноти оцінки судом першої інстанції аргументів і доказів відповідача. 
Таким чином, з урахуванням установлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України меж апеляційного перегляду колегія суддів має перевірити: правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтями 118, 122 Статуту залізниць України; належність і достатність доказів, якими підтверджено неправильне зазначення маси вантажу; дотримання місцевим господарським судом правил оцінки доказів та вимог щодо мотивованості судового рішення; наявність або відсутність передбачених частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України підстав для зменшення нарахованого штрафу.
Відносини, що виникають у зв`язку з перевезенням вантажу залізничним транспортом, регулюються Цивільним кодексом України, Законами України «Про транспорт» і «Про залізничний транспорт», Статутом залізниць України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, а також прийнятими відповідно до нього правилами перевезення вантажів.
Відповідно до частини першої статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу перевізник зобов`язується доставити довірений йому відправником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу, а відправник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату.
Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної, коносамента або іншого документа, передбаченого транспортними кодексами чи статутами.
Згідно зі статтею 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, установлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами або транспортними кодексами та статутами.
Статут залізниць України є спеціальним нормативно-правовим актом, яким регламентовано порядок укладення договорів, організацію та основні умови перевезення вантажів, а також взаємовідносини залізниці з вантажовідправниками і вантажоодержувачами. Нормативні документи, що визначають порядок та умови перевезень і користування засобами залізничного транспорту, є обов`язковими для юридичних і фізичних осіб на території України. 
Відповідно до пункту 6 Статуту залізниць України накладна є основним перевізним документом установленої форми, оформленим відповідно до Статуту та Правил і наданим залізниці відправником разом із вантажем. Накладна водночас є обов`язковою двосторонньою письмовою формою договору перевезення вантажу, укладеного між відправником і залізницею на користь вантажоодержувача.
Таким чином, відомості, внесені вантажовідправником до накладної, мають юридичне значення не лише для визначення кількості переданого до перевезення вантажу, а й для належної організації перевізного процесу, здійснення розрахунків, ведення обліку, проведення контрольних операцій і забезпечення достовірності перевізної документації.
Пунктом 24 Статуту залізниць України передбачено, що вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ними у накладній. Залізниці надано право перевіряти правильність таких відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, зазначені у накладній. 
За змістом пункту 37 Статуту залізниць України під час здавання вантажу до перевезення відправник зобов`язаний зазначити його масу в накладній. Вантажі, які перевозяться насипом, навалом або наливом, зважуються на вагонних вагах, а загальна маса вантажу визначається зважуванням або іншим передбаченим законодавством способом. При цьому маса вантажу визначається саме відправником. 
Таким чином, обов`язок визначити масу вантажу та правильно зазначити її у перевізному документі покладено безпосередньо на вантажовідправника. Прийняття залізницею вантажу до перевезення без перевірки його маси не звільняє відправника від відповідальності за достовірність внесених ним до накладної відомостей, оскільки залізниця має право, але не зобов`язана здійснювати контрольне зважування кожного вагона на станції відправлення.
Відповідно до пункту 122 Статуту залізниць України за неправильне зазначення у накладній маси, кількості місць вантажу, його назви, коду або адреси одержувача з відправника стягується штраф у розмірі, визначеному пунктом 118 Статуту. При цьому відправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки, які виникли. 
Пунктом 118 Статуту залізниць України встановлено штраф у розмірі п`ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення. 
У такий спосіб, передбачена пунктами 118, 122 Статуту залізниць України відповідальність за неправильне зазначення маси вантажу є встановленою нормативно-правовим актом майновою санкцією, початковий розмір якої визначається не договором сторін і не фактичним розміром завданих перевізнику збитків, а п`ятикратним розміром провізної плати.
Верховний Суд у постановах від 12.02.2018 у справі № 906/434/17 та від 05.02.2019 у справі № 914/2339/17 виходив із того, що штраф, передбачений статтями 118, 122 Статуту залізниць України, застосовується за сам факт неправильного зазначення відправником відомостей у накладній та не ставиться в залежність від доведення залізницею збитків або інших негативних майнових наслідків. 
Тому відсутність доказів завдання позивачу збитків не спростовує самого факту порушення відповідачем установленого Статутом обов`язку та не усуває передбаченої пунктами 118, 122 Статуту відповідальності.
Водночас незалежність виникнення такої відповідальності від наявності збитків не є тотожною абсолютній неможливості зменшення розміру нарахованого штрафу судом. Питання про наявність у суду відповідного повноваження та про достатність наведених відповідачем обставин для його реалізації підлягає окремій оцінці за правилами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.
Таким чином, на цьому етапі необхідно розмежовувати: по-перше, наявність правових підстав для нарахування штрафу у визначеному Статутом розмірі, яка залежить від установленого факту неправильного зазначення маси вантажу; по-друге, можливість подальшого зменшення судом правомірно нарахованого штрафу, яка залежить від доведеності конкретних істотних обставин та результатів оцінки балансу інтересів сторін.
Саме з такого розмежування колегія суддів виходить під час перевірки доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції.
Відповідно до статті 129 Статуту залізниць України обставини, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника або вантажоодержувача під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, що складаються станціями залізниць.
Зокрема, комерційний акт складається для засвідчення невідповідності найменування, маси та кількості місць вантажу відомостям, зазначеним у перевізних документах.
Аналогічні положення закріплені у пункті 2 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 № 334, відповідно до якого комерційні акти складаються для засвідчення невідповідності найменування, маси й кількості місць наявного вантажу даним, зазначеним у перевізних документах. 
Пунктом 10 Правил складання актів передбачено, що комерційний акт підписують начальник станції або його заступник, начальник вантажного району, завідувач вантажного двору, складу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи, а також працівник станції, який особисто здійснював перевірку, та одержувач, якщо він брав участь у перевірці.
Таким чином, комерційний акт є передбаченим спеціальним нормативно-правовим актом доказом, за допомогою якого засвідчується виявлена під час перевезення або на станції призначення невідповідність фактичної маси вантажу відомостям залізничної накладної.
Водночас комерційний акт не має для суду наперед установленої сили та підлягає оцінці разом з іншими доказами відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України. Його доказове значення визначається з урахуванням дотримання порядку складання, повноважень осіб, які його підписали, повноти зафіксованих у ньому відомостей та відповідності змісту акта іншим матеріалам справи.
Як встановлено під час розгляду справи, після прибуття спірних вагонів на станцію Кривий Ріг-Головний на підставі заявки вантажоодержувача № 13 від 25.04.2025 залізницею здійснено контрольне зважування вантажу.
За результатами такого зважування складено комерційні акти № 467004/74 та № 467004/73 від 25.04.2025.
У комерційному акті № 467004/74 зазначено, що фактична маса вантажу у вагоні № 59957225 становила 68 250 кг, тоді як у залізничній накладній № 36440142 вантажовідправником зазначено 69 850 кг. Таким чином, фактична маса вантажу була на 1 600 кг меншою від маси, внесеної до перевізного документа.
Комерційним актом № 467004/73 зафіксовано, що фактична маса вантажу у вагоні № 61257648 становила 67 850 кг, тоді як у залізничній накладній № 36440140 відповідач зазначив 69 850 кг. Розбіжність становила 2 000 кг у бік зменшення.
У такий спосіб, загальна маса вантажу у двох спірних вагонах, зазначена відповідачем у залізничних накладних, становила 139 700 кг, тоді як за результатами контрольного зважування фактична маса вантажу становила 136 100 кг. Загальна розбіжність дорівнювала 3 600 кг.
У комерційних актах також відображено результати огляду вантажу та вагонів. Зокрема, зазначено, що вантаж був розміщений нерівномірно, нижче бортів на 300– 400 мм, мав пагорбоподібну поверхню, захисне маркування було відсутнє. Двері вагонів були суцільнометалевими, розвантажувальні люки - щільно закритими, течі вантажу не виявлено. Відповідні фактичні обставини відображені й у рішенні суду першої інстанції. 
Комерційні акти підписані заступником начальника станції Ясінською О.Ю., комерційними агентами Швець А.В. і ОСОБА_1 та представником вантажоодержувача Дупляк Л.Г.
Повноваження працівників залізниці підтверджуються наказом начальника станції Кривий Ріг-Головний № 163/ДС від 30.12.2024 та відповідними посадовими інструкціями, а повноваження представника вантажоодержувача - довіреністю ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» № 14-134юр від 11.03.2025.
Доказів того, що комерційні акти складені неуповноваженими особами, з порушенням установленої форми або порядку їх складання, матеріали справи не містять. Відповідач також не навів конкретних зауважень щодо реквізитів цих актів, підписів осіб, які брали участь у контрольному зважуванні, або повноважень таких осіб.
Не надано відповідачем і доказів визнання комерційних актів недійсними, їх скасування чи внесення до них виправлень у передбаченому законодавством порядку.
Колегія суддів також ураховує, що в апеляційній скарзі відповідач прямо не заперечує факту неправильного зазначення ним маси вантажу у накладних № 36440142 та № 36440140 та визнає, що фактична маса вантажу у вагонах № 59957225 і № 61257648 була меншою від маси, зазначеної у відповідних перевізних документах. 
Таким чином, сам факт порушення відповідачем обов`язку щодо правильного зазначення маси вантажу не є спірним на стадії апеляційного перегляду.
Посилання відповідача на те, що масу вантажу перед відправленням визначено на справних, повірених і зареєстрованих 150-тонних вагонних вагах, заводський номер 082с, не спростовує результатів контрольного зважування та змісту складених за його наслідками комерційних актів.
Проведення повірки вагового обладнання підтверджує його відповідність установленим метрологічним вимогам на момент проведення такої повірки, однак саме собою не доводить правильності кожного окремого результату зважування та не виключає можливості допущення помилки під час здійснення конкретної операції, визначення тари вагона, фіксування показників або перенесення отриманих даних до перевізного документа.
Для спростування встановленої під час контрольного зважування розбіжності відповідач мав надати докази, які стосуються саме процедури визначення маси вантажу у спірних вагонах, зокрема документи про конкретне зважування вагонів № 59957225 та № 61257648, зафіксовані показники ваг, відомості про час і послідовність зважування, осіб, які його здійснювали, тару кожного вагона, а також інші дані, що дозволяли б перевірити правильність визначення маси та її внесення до накладних.
Натомість твердження відповідача про можливу технічну похибку або людський фактор сформульовані як припущення. Відповідач не визначив, у чому саме полягала технічна похибка, на якому етапі вона могла виникнути, хто її допустив і яким чином вона вплинула на результати зважування обох вагонів.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися лише на припущеннях.
З огляду на це загальне посилання на можливість технічної помилки чи вплив людського фактора без надання доказів їх фактичного існування не є достатнім для спростування відомостей комерційних актів.
Аргумент відповідача про те, що спірні вагони прибули у справному стані, їх люки були щільно закритими, а течі вантажу не встановлено, також не заперечує неправильності даних, внесених до накладних.
Навпаки, відсутність ознак втрати вантажу під час перевезення не дає підстав пов`язувати виявлену розбіжність із висипанням вантажу, пошкодженням вагона, відкриттям люків або іншими обставинами, які виникли після прийняття вантажу залізницею.
Справний стан вагонів свідчить про збереження вантажу в процесі перевезення, проте не підтверджує, що маса вантажу була правильно визначена та зазначена відправником на станції відправлення.
Крім того, відповідно до пункту 28 Правил приймання вантажів до перевезення вантажі, завантажені відправником у вагони відкритого типу, приймаються залізницею шляхом візуального огляду вагона, вантажу, його маркування та кріплення без перевірки маси і кількості вантажу. Тому прийняття вагонів залізницею на станції відправлення без зауважень не підтверджує правильності визначеної відправником маси та не позбавляє залізницю права перевірити її на станції призначення. 
Статтею 24 Статуту залізниць України залізниці прямо надано право перевіряти правильність зазначених відправником у накладній відомостей, а також кількість і масу вантажу. Це право може бути реалізовано не лише на станції відправлення, а й після прибуття вантажу на станцію призначення. 
Не спростовують установленого порушення й надані відповідачем документи, що стосуються виконання договору купівлі-продажу № 205 ГДП від 27.12.2024, укладеного між відповідачем та ТОВ «Сейл-Екохім».
Видаткова накладна, рахунок, платіжна інструкція, податкова накладна та відомості про відсутність претензій покупця підтверджують існування і виконання господарських відносин між продавцем та покупцем, прийняття й оплату продукції. Однак такі документи не засвідчують фактичної маси вантажу окремо у вагонах № 59957225 та № 61257648 під час їх передання залізниці.
Крім того, наведені відповідачем відомості стосуються сукупного обсягу поставленої продукції та включають інші вагони, оформлені залізничними накладними № 36440141 і № 36440143. Тому прийняття покупцем загального обсягу продукції та відсутність між сторонами договору купівлі-продажу спору щодо її кількості не спростовують зафіксованої залізницею невідповідності маси у двох конкретних вагонах. 
Відносини відповідача з покупцем щодо кількості, вартості та оплати продукції є окремими від правовідносин між вантажовідправником і перевізником щодо достовірності відомостей, внесених до залізничної накладної.
Відсутність претензій покупця може свідчити про належне виконання відповідачем договору купівлі-продажу з урахуванням усього обсягу поставки, проте не звільняє вантажовідправника від установленого статтею 24 Статуту залізниць України обов`язку правильно заповнювати перевізні документи.
Колегія суддів також відхиляє довід про неможливість внесення відповідачем неправильних відомостей через справність вагонів. Справність рухомого складу характеризує технічний стан засобу перевезення, але не має безпосереднього зв`язку з правильністю визначення відправником маси вантажу та перенесення відповідного показника до накладної.
Відповідальність, передбачена статтею 122 Статуту залізниць України, пов`язана з об`єктивно встановленим фактом невідповідності відомостей накладної фактичній масі вантажу. Для виникнення права на нарахування штрафу не вимагається встановлення того, чи були неправильні відомості внесені навмисно або внаслідок необережності.
Питання про відсутність умислу, характер допущеної помилки та поведінку відповідача може враховуватися під час вирішення клопотання про зменшення розміру штрафу, однак не спростовує самого правопорушення і не усуває первісно визначеного Статутом обов`язку зі сплати санкції.
За таких обставин сукупність залізничних накладних № 36440142 та № 36440140, комерційних актів № 467004/74 і № 467004/73 від 25.04.2025, документів, що підтверджують повноваження осіб, які підписали ці акти, а також визнання відповідачем факту невідповідності маси є достатньою для висновку про неправильне зазначення відповідачем маси вантажу у двох перевізних документах.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для нарахування відповідачу штрафу відповідно до статей 118, 122 Статуту залізниць України.
Розмір провізної плати за кожен зі спірних вагонів становив 29 385 грн, а тому первісний розмір штрафу обчислено правильно: 29 385 грн Ч 5 Ч 2 вагони = 293 850 грн.
Обґрунтованість нарахування штрафу у визначеному Статутом розмірі, однак, не вирішує питання про можливість його зменшення судом на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України. Це питання потребує окремої оцінки з урахуванням доводів апеляційної скарги, актуальної практики Верховного Суду та конкретних обставин цієї справи.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не надав належної оцінки всім поданим відповідачем доказам і доводам, у зв`язку із чим оскаржуване рішення не відповідає вимогам статей 86, 236 Господарського процесуального кодексу України.
Насамперед відповідач звертає увагу на те, що в розділі рішення, присвяченому встановленим обставинам справи, місцевий господарський суд зазначив: «Для усунення комерційної несправності та приведення маси вантажу до вантажопідйомності спірних вагонів, надлишок вантажу був вивантажений та забраний вантажовідправником, про що було складено відповідний акт № 12 від 07.04.2022».
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що наведений фрагмент не відповідає фактичним обставинам цієї справи.
З матеріалів справи вбачається, що перевезення спірних вагонів здійснювалося у квітні 2025 року, тоді як зазначений місцевим господарським судом акт датований 07.04.2022.
Крім того, під час контрольного зважування встановлено не перевищення вантажопідйомності вагонів та не наявність надлишку вантажу, а навпаки - меншу фактичну масу вантажу порівняно з відомостями залізничних накладних.
Так, у вагоні № 59957225 фактична маса вантажу була на 1 600 кг меншою, а у вагоні № 61257648 - на 2 000 кг меншою від маси, зазначеної відповідачем у перевізних документах.
Матеріали справи не містять акта № 12 від 07.04.2022, доказів вивантаження надлишку вантажу зі спірних вагонів або передачі такого вантажу вантажовідправнику.
Таким чином, відповідний абзац був помилково включений до тексту рішення та не стосується фактичних обставин справи № 904/741/26. 
Водночас наявність у рішенні цього помилкового фрагмента сама собою не свідчить про неправильне вирішення спору по суті та не спростовує інших установлених судом першої інстанції обставин.
Висновок про неправильне зазначення відповідачем маси вантажу ґрунтується не на відомостях про нібито вивантаження надлишку, а на залізничних накладних № 36440142 та № 36440140, комерційних актах № 467004/74 і № 467004/73 від 25.04.2025, результатах контрольного зважування та встановленій різниці між задекларованою і фактичною масою вантажу.
Більше того, в апеляційній скарзі відповідач прямо визнає, що фактична маса вантажу у спірних вагонах була меншою від маси, зазначеної ним у залізничних накладних.
Таким чином, помилкова вказівка місцевого господарського суду на обставини щодо вивантаження надлишку вантажу та акт від 07.04.2022 не стосується факту, який залишається спірним між сторонами, не була необхідною передумовою для застосування статей 118, 122 Статуту залізниць України та не вплинула на правильність установленого судом факту порушення.
Відповідно до частини другої статті 277 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише тоді, коли таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
Оскільки факт неправильного зазначення маси підтверджений належними доказами та не заперечується самим відповідачем, зазначений недолік тексту рішення не призвів до ухвалення неправильного рішення та не є достатньою підставою для його скасування.
Щодо твердження апелянта про неврахування заперечень на відповідь на відзив колегія суддів зазначає таке.
Із процесуальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що місцевий господарський суд зафіксував надходження: 19.03.2026 - відзиву відповідача на позовну заяву; 20.03.2026 - відповіді позивача на відзив; 25.03.2026 - заперечень відповідача на відповідь на відзив.
Таким чином, матеріали справи не дають підстав стверджувати, що заперечення відповідача не були прийняті судом або залишені поза матеріалами справи. 
Саме лише невідтворення у судовому рішенні назви кожної заяви по суті справи або детального переказу всіх викладених у ній тверджень не свідчить про те, що відповідний документ не досліджувався судом.
Під час оцінки належного виконання судом обов`язку щодо мотивування рішення визначальним є не формальне зазначення кожного процесуального документа, а те, чи встановив суд обставини, які мають значення для справи, чи дослідив істотні докази та чи навів мотиви прийняття або відхилення основних аргументів сторін.
У рішенні суду першої інстанції відображені основні аргументи відповідача, зокрема щодо: визначення маси вантажу на повірених вагонних вагах; справного стану спірних вагонів; можливої технічної похибки або людського фактора; відсутності претензій покупця щодо кількості поставленого товару; прийняття та оплати продукції; відсутності збитків позивача; неспівмірності нарахованого штрафу; відсутності загрози безпеці руху внаслідок недовантаження; необхідності зменшення штрафу до 58 770 грн.
Зазначені аргументи були наведені судом першої інстанції під час викладення позиції відповідача та надалі оцінені в межах вирішення питання про наявність підстав для стягнення і зменшення штрафу.
Тому твердження апелянта про те, що місцевий господарський суд досліджував виключно доводи відзиву та повністю залишив поза увагою зміст заперечень на відповідь на відзив, не підтверджується змістом рішення і матеріалами справи.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди наводити мотиви своїх рішень, однак цей обов`язок не може розумітися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони. Межі обов`язку щодо мотивування залежать від характеру рішення та обставин конкретної справи. Такий підхід викладений, зокрема, у рішеннях у справах «Руїз Торіха проти Іспанії» та «Проніна проти України». 
У такий спосіб, суд повинен надати відповідь на істотні та релевантні аргументи, здатні вплинути на результат розгляду справи, проте не зобов`язаний окремо коментувати кожне твердження, повторювати зміст усіх заяв по суті справи або відповідати на доводи, які є похідними, повторюють уже оцінені аргументи чи не мають вирішального значення.
Довід відповідача про порушення принципу рівності учасників справи перед законом і судом також є необґрунтованим.
Принцип процесуальної рівності передбачає надання кожній стороні належної можливості викласти свою позицію, надати докази, заперечити проти доводів іншої сторони та реалізувати передбачені процесуальним законом права.
Матеріали справи свідчать, що відповідач скористався правом подати відзив на позов, заперечення на відповідь на відзив, докази на підтвердження своєї позиції та клопотання про зменшення штрафу. Відповідні документи були прийняті судом і відображені у процесуальній частині рішення.
Апелянт не зазначає, яке саме процесуальне право відповідача було обмежене, який доказ суд безпідставно відмовився прийняти або яку заяву залишив без розгляду.
При цьому принцип рівності сторін не означає, що суд зобов`язаний однаково оцінити доводи кожної сторони або погодитися з позицією відповідача. Негативний для сторони результат розгляду справи чи відхилення її аргументів саме собою не свідчить про порушення принципів рівності, змагальності або неупередженості суду.
Колегія суддів також ураховує, що суд апеляційної інстанції відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України повторно перевіряє законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, досліджує відповідні докази і надає власну оцінку аргументам учасників справи. 
Тому недостатня повнота викладення окремих мотивів у рішенні суду першої інстанції може бути усунута судом апеляційної інстанції шляхом детального аналізу всіх істотних аргументів, якщо при цьому правильно встановлені обставини справи та відсутні порушення, які призвели до неправильного її вирішення.
У цій справі колегія суддів перевіряє та оцінює всі наведені відповідачем підстави для зменшення штрафу, зокрема доводи про відсутність збитків, незначний відсоток розбіжності маси, недовантаження вагонів, відсутність умислу і загрози безпеці руху, належне виконання перевезення, сплату провізної плати, становище сторін та статус підприємства відповідача.
За таких обставин допущене місцевим господарським судом помилкове включення до рішення фрагмента про вивантаження надлишку вантажу, а також відсутність окремого детального викладення змісту заперечень на відповідь на відзив не спростовують правильності встановленого факту порушення та не є підставами для скасування рішення.
Водночас висновок суду першої інстанції про те, що Статут залізниць України не передбачає можливості зменшення штрафу, потребує окремого правового уточнення, оскільки відсутність відповідного положення у Статуті не виключає застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.
В апеляційній скарзі відповідач не заперечує правильності визначення первісного розміру штрафу відповідно до статей 118, 122 Статуту залізниць України, однак вважає помилковим висновок суду першої інстанції про неможливість його зменшення через те, що така можливість безпосередньо не передбачена Статутом.
Колегія суддів частково погоджується з наведеним доводом апелянта з огляду на таке.
Згідно із частиною першою статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою - штрафом або пенею - є грошова сума чи інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення зобов`язання.
Частиною другою статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки, предметом якої є грошова сума, може бути встановлений як договором, так і актом цивільного законодавства.
Таким чином, положення статті 551 Цивільного кодексу України поширюються не лише на неустойку, погоджену сторонами у договорі, а й на штраф, розмір якого встановлений нормативно-правовим актом.
Відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, а також за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Наведена норма не містить винятку для неустойки, встановленої транспортним статутом, та не ставить можливість її застосування в залежність від того, чи передбачено право суду на зменшення штрафу безпосередньо у спеціальному нормативно-правовому акті.
Статті 118, 122 Статуту залізниць України визначають підставу відповідальності вантажовідправника і первісний розмір штрафу, який підлягає нарахуванню за неправильне зазначення маси вантажу. Водночас відсутність у Статуті окремої норми про зменшення штрафу не скасовує та не обмежує передбаченого частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України повноваження суду оцінити співмірність правомірно нарахованої санкції з урахуванням конкретних обставин справи.
Подібний підхід послідовно застосовувався Верховним Судом у спорах про стягнення штрафів, установлених Статутом залізниць України. Зокрема, у постановах від 05.04.2018 у справі № 905/1180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/64/18, від 13.03.2018 у справі № 905/1243/17, від 13.02.2018 у справі № 905/725/17, від 26.03.2020 у справі № 916/2154/19 та від 27.03.2023 у справі № 904/934/22 Верховний Суд визнавав можливим зменшення передбаченого Статутом залізниць штрафу за наявності належним чином установлених для цього обставин. 
Наведені справи переважно стосувалися штрафів за прострочення доставки вантажу, передбачених статтею 116 Статуту залізниць України. Однак їх правове значення для цього спору полягає в загальному висновку про те, що нормативне встановлення розміру штрафу у Статуті не виключає застосування судом частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.
Тому сама відмінність між підставами нарахування штрафу - прострочення доставки вантажу або неправильне зазначення його маси - не дає підстав для висновку про абсолютну заборону зменшення санкції, передбаченої статтями 118, 122 Статуту залізниць України.
Водночас визнання за судом відповідного повноваження не означає, що будь-який штраф, передбачений Статутом залізниць України, має бути зменшений за самим лише клопотанням боржника.
Зменшення неустойки є правом суду, а не його безумовним обов`язком. Таке право реалізується за результатами оцінки всіх установлених обставин конкретної справи, доказів, наданих на їх підтвердження, характеру порушення, його причин і наслідків, поведінки сторін та необхідності забезпечення справедливого балансу їхніх інтересів.
У сучасній практиці Верховного Суду наголошено, що неустойка має подвійну правову природу: одночасно є способом забезпечення виконання зобов`язання та заходом відповідальності за його порушення. Її призначення полягає як у спонуканні боржника до належного виконання обов`язку, так і в захисті майнових прав та інтересів кредитора. Водночас застосування неустойки має відповідати засадам розумності та справедливості. 
Вирішуючи питання про можливість зменшення неустойки, суд повинен установити, чи мають обставини конкретного випадку винятковий характер, та оцінити, зокрема: ступінь виконання боржником основного зобов`язання; причини неналежного виконання; характер і тривалість порушення; наслідки порушення для кредитора; співвідношення між розміром неустойки та такими наслідками; наявність або відсутність збитків; поведінку боржника до та після допущення порушення; вжиття ним заходів для запобігання порушенню, його усунення або мінімізації наслідків; майнові та інші інтереси обох сторін, які заслуговують на увагу. 
Водночас перелік обставин, які можуть мати істотне значення, законодавством не визначений як вичерпний. Залежно від характеру правовідносин суд може враховувати інші доведені обставини, які свідчать про явну невідповідність повного розміру санкції наслідкам порушення або, навпаки, про відсутність підстав для втручання у встановлений законом розмір відповідальності.
Чинне законодавство також не встановлює конкретного відсотка, на який суд може зменшити неустойку. Визначення такого розміру належить до судового розсуду, однак він не може бути довільним. Суд повинен навести конкретні мотиви, з яких повний розмір санкції визнається надмірним, а визначений після зменшення розмір - справедливим, співмірним і достатнім для збереження стимулюючої та компенсаційної функцій відповідальності.
Під час реалізації відповідного повноваження суд має уникати як покладення на боржника очевидно надмірного майнового тягаря, так і фактичного звільнення порушника від відповідальності або зведення передбаченої законом санкції до символічного розміру без належних підстав.
Саме сторона, яка просить зменшити неустойку, повинна навести конкретні обставини, які, на її думку, мають істотне значення, та подати належні, допустимі й вірогідні докази на їх підтвердження.
Посилання на загальні засади справедливості, добросовісності та розумності без доведення фактичних обставин, які свідчать про винятковість конкретного випадку, не є самостійною і достатньою підставою для зменшення санкції.
Так само саме по собі заявлення кредитором неустойки в установленому законом розмірі не свідчить про зловживання правом, намір отримати невиправданий прибуток чи про каральний характер відповідальності. Висновок про надмірність санкції може бути зроблений лише після зіставлення її розміру з доведеними обставинами порушення та його наслідками.
Колегія суддів ураховує, що право на неустойку відповідно до статті 550 Цивільного кодексу України виникає незалежно від наявності у кредитора збитків. Тому відсутність доведених збитків не усуває права позивача на стягнення штрафу та не означає, що його розмір автоматично підлягає зменшенню. Разом із тим така обставина може бути врахована судом у сукупності з іншими обставинами справи під час оцінки співмірності санкції. 
Таким чином, правові висновки Верховного Суду про те, що штраф за неправильне зазначення відомостей у залізничній накладній стягується незалежно від наявності збитків, та висновки про можливість судового зменшення неустойки не суперечать один одному, оскільки стосуються різних правових питань.
Перше питання полягає у визначенні умов виникнення відповідальності: для нарахування штрафу за статтями 118, 122 Статуту залізниць України достатнім є встановлення факту неправильного зазначення відправником відомостей у накладній, без необхідності доведення залізницею фактичних збитків.
Друге питання стосується визначення остаточного розміру правомірно нарахованої санкції: після встановлення підстав відповідальності суд може перевірити, чи довів боржник наявність істотних обставин, які виправдовують зменшення такого штрафу відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.
З огляду на викладене висновок суду першої інстанції про те, що можливість зменшення штрафу Статутом залізниць України не передбачена, не повною мірою відповідає наведеному правовому регулюванню та практиці Верховного Суду.
Разом із тим помилковість такого окремого мотиву не свідчить про неправильність остаточного висновку місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача.
Визначальним для вирішення апеляційної скарги є не абстрактна наявність у суду права зменшити штраф, а те, чи доведені у цій конкретній справі обставини, які є достатніми для зменшення встановленої Статутом санкції з 293 850 грн до 58 770 грн, тобто на 80%.
Правові висновки у справах, на які посилається апелянт, не встановлюють обов`язкового для всіх спорів розміру зменшення неустойки та не означають, що відсутність збитків або повне виконання основного зобов`язання в усіх випадках є достатніми підставами для такого зменшення. У кожній справі результат залежить від установленої судами сукупності фактичних обставин та доказів, якими вони підтверджені. Верховний Суд неодноразово підкреслював індивідуальний характер вирішення питання про зменшення неустойки. 
Відтак посилання відповідача на судові рішення, в яких за інших фактичних обставин штрафні санкції були зменшені, саме собою не доводить необхідності прийняття аналогічного рішення у справі № 904/741/26.
Наведені відповідачем обставини щодо відсутності збитків і умислу, характеру виявленої розбіжності, недовантаження вагонів, відсутності загрози безпеці руху, фактичного виконання перевезення, сплати провізної плати, критично важливого статусу підприємства та правового становища позивача підлягають окремій оцінці в їх сукупності.
Обґрунтовуючи необхідність зменшення штрафу з 293 850 грн до 58 770 грн, відповідач посилається на фактичне виконання перевезення та сплату провізної плати, відсутність збитків і негативних наслідків для позивача, відсутність умислу, недовантаження вагонів та відсутність загрози безпеці руху, критично важливе значення підприємства відповідача, особливий правовий статус АТ «Українська залізниця», а також неспівмірність установленого Статутом розміру штрафу наслідкам порушення. 
Колегія суддів оцінює наведені обставини в сукупності, водночас ураховуючи, що кожна з них повинна бути не лише зазначена заявником, а й підтверджена належними доказами та мати безпосередній зв`язок із допущеним порушенням і наслідками застосування до відповідача встановленої законом відповідальності.
Насамперед відповідач наголошує на тому, що позивач не довів заподіяння йому збитків, не втратив коштів, не сплачував штрафів третім особам та не був обмежений у здійсненні своєї діяльності.
Колегія суддів ураховує відсутність у матеріалах справи доказів завдання позивачу прямих майнових збитків унаслідок неправильного зазначення маси вантажу. Однак така обставина сама собою не свідчить про надмірність нарахованої санкції та не є безумовною підставою для її зменшення.
Відповідно до частини першої статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Статті 118, 122 Статуту залізниць України також не ставлять право залізниці на стягнення штрафу за неправильне зазначення маси вантажу в залежність від доведення фактичних збитків. 
Такий законодавчий підхід пояснюється тим, що відповідний штраф виконує не лише компенсаційну, а й забезпечувальну та превентивну функції, спонукаючи вантажовідправників належно визначати масу вантажу і достовірно оформлювати перевізні документи.
Таким чином, відсутність доведених збитків може враховуватися судом разом з іншими істотними обставинами, однак не означає, що штраф автоматично підлягає зменшенню до розміру однієї провізної плати.
Посилання відповідача на те, що перевезення фактично здійснено, а провізну плату сплачено, також не є достатньою підставою для зменшення штрафу.
Сплата провізної плати є виконанням самостійного грошового обов`язку вантажовідправника за договором перевезення, тоді як предметом цього спору є відповідальність за порушення іншого обов`язку - правильного зазначення маси вантажу в залізничній накладній.
Фактична доставка вантажу та оплата вартості перевезення не усувають допущеної відповідачем неправильності перевізних документів і не відновлюють їх достовірність. Виконання одного з обов`язків за договором не звільняє сторону від відповідальності за порушення іншого самостійного обов`язку, встановленого спеціальним нормативно-правовим актом.
При цьому факт здійснення перевезення і сплати провізної плати є звичайним результатом виконання договору перевезення, а не винятковою обставиною, яка сама собою виправдовувала б зменшення законодавчо встановленої санкції на 80%.
Колегія суддів ураховує довід відповідача про те, що у спірних вагонах було виявлено саме недовантаження, а не перевантаження, і тому допущене порушення не створювало загрози безпеці залізничного руху.
Дійсно, матеріалами справи не підтверджено перевищення вантажопідйомності вагонів або виникнення внаслідок установленої розбіжності безпосередньої загрози безпеці руху. Фактична маса вантажу була меншою від зазначеної у накладних: у вагоні № 59957225 - на 1 600 кг, у вагоні № 61257648 - на 2 000 кг. 
Водночас відповідальність, передбачена статтею 122 Статуту залізниць України, установлена за сам факт неправильного зазначення маси вантажу та не диференціюється залежно від того, чи є фактична маса більшою або меншою від маси, внесеної до накладної.
Обов`язок вантажовідправника полягає не лише в недопущенні перевантаження рухомого складу, а й у забезпеченні достовірності перевізних документів. Відомості про масу вантажу використовуються під час організації перевезення, здійснення обліку, контрольних і комерційних операцій та визначення взаємних прав і обов`язків учасників перевізного процесу.
Тому відсутність загрози безпеці руху зменшує ступінь можливих негативних наслідків порушення, однак не нівелює значення обов`язку щодо правильного оформлення накладної та в сукупності з іншими встановленими обставинами не доводить необхідності зменшення штрафу до однієї провізної плати.
Не є достатнім для зменшення штрафу й посилання відповідача на відсутність умисної поведінки.
Для застосування відповідальності за статтями 118, 122 Статуту залізниць України визначальним є об`єктивно встановлений факт невідповідності зазначеної у накладній маси фактичній масі вантажу.
Водночас ступінь вини та причини порушення можуть ураховуватися під час вирішення питання про зменшення неустойки. Проте в такому випадку боржник повинен не обмежитися твердженням про відсутність умислу, а пояснити та довести конкретні причини неправильного визначення або внесення маси вантажу до перевізного документа.
У цій справі відповідач посилається лише на можливу технічну похибку або людський фактор, однак не зазначає, яка саме помилка мала місце, на якому етапі вона виникла та хто її допустив. Не надано доказів несправності вагового обладнання під час зважування конкретних вагонів, помилкового визначення тари, неправильного зняття показників або технічної помилки під час перенесення даних до накладних.
Також матеріали справи не містять відомостей про самостійне виявлення відповідачем допущеної помилки, повідомлення про неї залізниці до проведення контрольного зважування або вжиття інших заходів для своєчасного усунення порушення.
Неправильну масу було зазначено у двох окремих перевізних документах щодо двох вагонів, що не дозволяє без відповідних доказів визнати порушення поодинокою випадковою опискою.
Таким чином, відсутність доказів умисного внесення неправильних відомостей може бути врахована на користь відповідача, однак за відсутності встановленої та доведеної причини порушення не свідчить про винятковість цього випадку.
Стосовно доводу про незначність виявленої розбіжності колегія суддів зазначає, що загальна маса вантажу, указана відповідачем щодо двох спірних вагонів, становила 139 700 кг, тоді як фактично встановлено 136 100 кг. Таким чином, розбіжність становила 3 600 кг, або приблизно 2,58% від зазначеної маси.
Зазначена розбіжність не свідчить про істотне відхилення від загальної маси вантажу, однак і не є суто арифметичною або технічно незначною похибкою, оскільки становить 1 600 кг та 2 000 кг у кожному з двох вагонів.
Крім того, Статут залізниць України не передбачає допустимого відсотка відхилення, за якого вантажовідправник звільняється від відповідальності за неправильне зазначення маси, якщо така невідповідність підтверджена належно складеним комерційним актом.
Колегія суддів також перевіряє довід відповідача про те, що сума штрафу перевищує вартість усього завантаженого вантажу.
У рішенні суду першої інстанції під час викладення позиції відповідача зазначено, що поставлена покупцю продукція мала загальну вартість 714 439, 32 грн з ПДВ. Водночас заявлений до стягнення штраф становить 293 850 грн. Таким чином, наведені у самому рішенні числові показники не підтверджують твердження про перевищення штрафом загальної вартості продукції. 
Окремого розрахунку вартості вантажу саме у вагонах № 59957225 та № 61257648, який дозволяв би зіставити її з розміром штрафу, відповідач не навів.
Водночас розмір установленої законом санкції обчислюється виходячи з провізної плати, а не з вартості вантажу. Тому саме по собі співвідношення штрафу з ціною продукції не є визначальним критерієм відповідальності за статтями 118, 122 Статуту, хоча за наявності достовірного розрахунку могло б оцінюватися судом серед інших обставин.
Щодо посилання відповідача на критично важливе значення його підприємства для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період колегія суддів зазначає таке.
Надання підприємству статусу критично важливого може бути враховане судом як один із його немайнових інтересів. Однак сам собою відповідний статус не звільняє суб`єкта господарювання від виконання зобов`язань та не створює безумовної переваги перед інтересом іншої сторони у застосуванні встановленої законом відповідальності.
Відповідач не обґрунтував, яким саме чином стягнення 293 850 грн вплине на виконання ним критично важливих функцій, здійснення виробничої діяльності, виплату заробітної плати, виконання мобілізаційних завдань або забезпечення потреб населення.
Не подано фінансової звітності, відомостей про доходи, витрати, активи та зобов`язання підприємства, рух коштів або інших доказів, які свідчили б, що сплата штрафу створить для відповідача надмірний майновий тягар чи поставить під загрозу продовження його діяльності.
У такий спосіб, загальне посилання на критично важливе значення підприємства, не поєднане з доказами конкретного впливу стягнення на його діяльність, не підтверджує винятковості обставин цієї справи.
Посилання апелянта на постанови Верховного Суду, у яких під час зменшення санкцій ураховувалося стратегічне значення АТ «Українська залізниця» та виконання ним військово-транспортного обов`язку, не свідчить про необхідність аналогічного результату у цій справі.
У відповідних справах суди встановлювали конкретні обов`язки залізниці із забезпечення військових перевезень, утримання рухомого складу та функціонування транспортної системи в умовах воєнного стану. Саме сукупність таких установлених обставин, а не абстрактний статус підприємства, оцінювалася як підстава для зменшення санкцій. 
Водночас спір у справі № 904/741/26 стосується неправильного зазначення приватним вантажовідправником маси вантажу, а відповідач не довів існування порівнюваного комплексу обставин.
Колегія суддів відхиляє і доводи про порушення балансу інтересів сторін унаслідок особливого правового статусу АТ «Українська залізниця».
Дійсно, законодавством установлено спеціальний режим щодо окремого майна залізничної інфраструктури, яке не підлягає приватизації, відчуженню, зверненню стягнення та арешту. Крім того, окремими перехідними положеннями законодавства запроваджувався мораторій на звернення стягнення на певні активи АТ «Українська залізниця» за зобов`язаннями державних підприємств залізничного транспорту, зокрема ДП «Донецька залізниця». Однак ці обмеження не означають загальної заборони виконання будь-яких судових рішень щодо АТ «Українська залізниця» або неможливості застосування до нього цивільно-правової відповідальності в усіх правовідносинах. 
Зазначені законодавчі обмеження запроваджені з огляду на спеціальне функціональне призначення окремих об`єктів залізничного транспорту та не змінюють змісту обов`язків відповідача як вантажовідправника за спірними накладними.
Принцип рівності учасників справи перед законом і судом не означає обов`язкової тотожності правового регулювання всіх суб`єктів господарювання незалежно від характеру їхньої діяльності та правового режиму майна. Для цього спору істотним є те, що обидві сторони мали рівні процесуальні можливості навести свої доводи та докази, а матеріальна відповідальність відповідача визначається характером допущеного ним порушення.
Апелянт також не навів конкретного нормативно-правового акта, який повністю звільняв би АТ «Українська залізниця» в період воєнного стану від відповідальності за будь-яке порушення строків доставки вантажу.
Статутом залізниць передбачено, що залізниця не несе відповідальності за порушення термінів доставки, якщо воно сталося внаслідок стихійного лиха або інших обставин, які від неї не залежали. Отже, йдеться не про загальний і безумовний імунітет перевізника, а про звільнення від відповідальності за наявності конкретної причини порушення та причинного зв`язку між такою обставиною і простроченням доставки. 
У будь-якому разі правове регулювання відповідальності залізниці за строки доставки вантажів не є предметом цього спору та не впливає на встановлений статтями 24, 37, 118, 122 Статуту обов`язок вантажовідправника правильно зазначити масу вантажу.
Можлива відмінність у правовому регулюванні відповідальності перевізника і вантажовідправника не може сама собою бути підставою для незастосування до відповідача передбаченої законом санкції або для її зменшення на обраний ним відсоток.
Колегія суддів також не погоджується з твердженням, що стягнення штрафу в установленому Статутом розмірі неодмінно перетворює неустойку на каральний інструмент або джерело безпідставного збагачення позивача.
Звернення позивача з вимогою про стягнення санкції у розмірі, безпосередньо передбаченому спеціальним нормативно-правовим актом, є реалізацією наданого законом права. Для висновку про несправедливу надмірність такого розміру необхідно встановити сукупність конкретних обставин, які свідчили б про очевидну невідповідність санкції наслідкам порушення.
Відповідач просить зменшити штраф з 293 850 грн до 58 770 грн, тобто на 235 080 грн, що становить 80% його первісного розміру.
Запропонована відповідачем сума дорівнює одній провізній платі щодо кожного вагона замість установленої Статутом п`ятикратної провізної плати.
Водночас апелянт не навів об`єктивного критерію, за яким саме одна провізна плата, а не інший розмір, є справедливим і співмірним наслідкам порушення.
Твердження про те, що 58 770 грн є достатньою сумою для покриття можливих репутаційних або адміністративних витрат позивача, не підтверджене розрахунком таких витрат і має припущений характер. 
Зменшення штрафу на 80% за відсутності належного обґрунтування конкретного розміру фактично означало б заміну судом передбаченої Статутом п`ятикратної санкції на однократну та істотне послаблення її превентивного значення.
Оцінивши в сукупності відсутність доведених збитків, характер виявленої розбіжності, недовантаження вагонів, відсутність доказів умислу і безпосередньої загрози безпеці руху, фактичне здійснення перевезення та сплату провізної плати, колегія суддів не встановила обставин такої винятковості, які б виправдовували зменшення законодавчо визначеного штрафу на 80%.
Натомість відповідач не довів конкретної причини неправильного зазначення маси у двох накладних, вжиття заходів для запобігання або своєчасного усунення порушення, тяжкого майнового стану, негативного впливу стягнення на його господарську діяльність чи інших обставин, які свідчили б про очевидну несправедливість застосування штрафу у повному розмірі.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що наведені відповідачем доводи не є достатніми для застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та зменшення штрафу до 58 770 грн.
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції застосував застарілий правовий підхід, викладений у постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/2339/17, та не врахував новіші правові висновки щодо можливості зменшення неустойки.
Оцінюючи цей довід, колегія суддів зазначає, що висновки Верховного Суду, на які посилаються сторони, стосуються кількох взаємопов`язаних, проте відмінних правових питань: умов виникнення відповідальності вантажовідправника за неправильне зазначення відомостей у залізничній накладній; залежності такої відповідальності від наявності та розміру збитків залізниці; наявності у суду дискреційного повноваження зменшити правомірно нараховану неустойку; критеріїв, за яких відповідне повноваження може бути реалізоване в конкретній справі. 
Правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 12.02.2018 у справі № 906/434/17 та від 05.02.2019 у справі № 914/2339/17, підтверджують, що відповідальність, передбачена статтями 118, 122 Статуту залізниць України, виникає за сам факт неправильного зазначення вантажовідправником відомостей у накладній та не залежить від доведення залізницею збитків або інших негативних майнових наслідків.
Зазначений висновок залишається застосовним до спірних правовідносин і не спростований новішою практикою Верховного Суду.
Водночас висновок про незалежність виникнення права на штраф від наявності збитків не означає, що суд за будь-яких обставин позбавлений можливості оцінити питання про зменшення вже правомірно нарахованої неустойки відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.
У такий спосіб, правові позиції щодо безумовності нарахування штрафу за наявності встановленого порушення та щодо можливості його подальшого судового зменшення не суперечать одна одній, оскільки стосуються різних етапів вирішення спору.
Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції не залишив клопотання відповідача про зменшення штрафу без розгляду та не виходив виключно з абсолютної відсутності у нього відповідного повноваження.
У мотивувальній частині рішення місцевий господарський суд навів зміст частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, зазначив, що зменшення штрафних санкцій є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізоване за наявності сукупності істотних обставин, та дійшов висновку, що наведені відповідачем обставини не є достатніми для зменшення штрафу. 
Тому твердження апелянта про те, що місцевий господарський суд узагалі не визнав за собою повноваження розглянути питання про зменшення штрафу, не повною мірою відповідає змісту оскаржуваного рішення.
Разом із тим подальше посилання суду першої інстанції на те, що можливість зменшення штрафу Статутом залізниць України не передбачена, сформульоване недостатньо точно.
Відсутність у Статуті спеціального положення про зменшення штрафу означає, що Статут не встановлює власного механізму його диференціації. Проте ця обставина не скасовує загального повноваження суду, передбаченого частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України.
У зв`язку із цим колегія суддів уточнює мотиви рішення суду першої інстанції та виходить із того, що передбачений статтями 118, 122 Статуту залізниць України штраф у відповідному випадку може бути зменшений судом, однак лише за умови доведення стороною, яка заявила відповідне клопотання, істотних обставин, достатніх для такого втручання у встановлений нормативним актом розмір відповідальності.
Посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 905/1180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/64/18, від 13.03.2018 у справі № 905/1243/17, від 13.02.2018 у справі № 905/725/17 та від 26.03.2020 у справі № 916/2154/19 підтверджують принципову можливість зменшення штрафу, передбаченого Статутом залізниць України.
Однак наведені справи стосувалися переважно відповідальності залізниці за несвоєчасну доставку вантажу відповідно до статті 116 Статуту. Верховний Суд у цих справах оцінював установлені судами обставини конкретних перевезень, причини прострочення, ступінь виконання зобов`язань, наслідки порушення та інтереси учасників правовідносин. Зазначена практика не містить висновку про обов`язкове зменшення будь-якого передбаченого Статутом штрафу або про те, що відсутність збитків є самостійною і достатньою підставою для цього. Можливість зменшення штрафу за статтею 116 Статуту та індивідуальний характер відповідної оцінки підтверджено і в подальшій практиці Касаційного господарського суду. 
Постанова Верховного Суду від 20.04.2023 у справі № 904/1754/22, на яку окремо посилається відповідач, стосувалася стягнення з АТ «Українська залізниця» штрафу за несвоєчасну доставку вантажу.
У зазначеній справі Верховний Суд погодився з можливістю застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України до передбаченої Статутом санкції та зменшив штраф з огляду на конкретні обставини діяльності перевізника в умовах воєнного стану, виконання ним спеціальних завдань, значення залізничного транспорту для обороноздатності держави та інші встановлені судами обставини. Офіційний огляд практики Верховного Суду відносить справу № 904/1754/22 саме до спорів про штраф за несвоєчасну доставку вантажу. 
Натомість у цій справі відповідач є вантажовідправником, а порушення полягає у неправильному зазначенні маси вантажу у двох накладних. Відповідач не довів існування обставин, співмірних із тими, які встановлювалися у справі № 904/1754/22, зокрема виконання ним спеціальних публічно значущих завдань, безпосереднього впливу воєнних подій на можливість правильно визначити масу вантажу або загрози припинення критично важливої діяльності внаслідок стягнення штрафу.
Тому правовий висновок у справі № 904/1754/22 враховується колегією суддів у частині наявності у суду права зменшити передбачений Статутом штраф, однак установлені у тій справі фактичні обставини не є подібними до обставин цього спору та не зумовлюють такого самого результату.
Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 905/1409/21 також не свідчить про обов`язковість зменшення штрафу.
У зазначеній постанові Верховний Суд наголосив на необхідності забезпечення балансу інтересів сторін, урахування засад справедливості, добросовісності та розумності, компенсаційного характеру заходів відповідальності, а також недопустимості фактичного звільнення боржника від відповідальності без належних правових підстав. Тобто наведений висновок вимагає індивідуальної оцінки доказів, а не механічного зменшення санкції лише через заявлення відповідного клопотання. 
Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 та постанови Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 902/1131/23, від 29.04.2025 у справі № 922/2249/24 і від 08.07.2025 у справі № 922/3697/24 підтверджують, що зменшення неустойки є правом суду, яке реалізується за результатами оцінки конкретних обставин справи. Закон не містить вичерпного переліку таких обставин і не встановлює наперед визначеного відсотка зменшення. Водночас судове рішення з цього питання має бути мотивованим, а відповідний розсуд - не довільним. 
Наведені правові висновки враховані колегією суддів під час оцінки доводів відповідача. Проте вони не встановлюють презумпції надмірності будь-якої неустойки, що перевищує фактично доведені збитки, і не покладають на суд обов`язок зменшити її до запропонованого боржником розміру.
Більше того, у постанові Верховного Суду від 24.02.2026 у справі № 910/14479/23 (910/5873/24), на яку посилається сам апелянт, також застосовано підхід, за яким право суду зменшити неустойку залежить від доведення винятковості обставин конкретного випадку. Відсутність належних доказів таких обставин є підставою для відмови у зменшенні санкції. Аналогічне розуміння цієї постанови надалі відображене Верховним Судом у постанові від 26.03.2026 у пов`язаній справі № 910/14479/23 (910/5871/24). 
Таким чином, новітня практика Верховного Суду, на яку посилається відповідач, не спростовує результату розгляду цієї справи, а навпаки підтверджує необхідність доведення обставин, які виправдовують зменшення неустойки.
Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 902/855/18 та рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 також не змінює наведених висновків.
У рішенні № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що стягнення зі споживача надмірних сум неустойки може спотворити її правове призначення та перетворити її на несправедливо непомірний тягар і джерело отримання кредитором невиправданих додаткових прибутків. Водночас відповідна позиція була сформульована в контексті захисту фізичної особи - споживача у правовідносинах щодо виконання грошового зобов`язання. 
У цій справі обидві сторони є суб`єктами господарювання, а штраф не нараховується за тривале прострочення грошового зобов`язання та не збільшується залежно від тривалості порушення. Його фіксований розмір безпосередньо встановлений Статутом залізниць України за неправильне зазначення відомостей у перевізному документі.
У такий спосіб, загальний підхід щодо недопустимості перетворення неустойки на надмірний тягар підлягає врахуванню, проте не дає підстав автоматично прирівнювати передбачений Статутом штраф до несправедливого збагачення позивача.
Для такого висновку відповідач мав довести, що з огляду на його майновий стан, причини порушення, поведінку після його допущення та інші конкретні обставини стягнення 293 850 грн створить для нього саме непомірний тягар. Відповідних доказів матеріали справи не містять.
Необґрунтованим є і посилання апелянта на те, що у разі незастосування останньої судової практики суд першої інстанції порушив частину четверту статті 236 Господарського процесуального кодексу України.
Частина четверта статті 236 Господарського процесуального кодексу України вимагає від суду враховувати висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, проте не передбачає обов`язку відтворювати результат розгляду іншої справи без урахування відмінностей у фактичних обставинах.
Застосування правового висновку Верховного Суду полягає у використанні сформульованого ним підходу до тлумачення норми права. Натомість оцінка наявності виняткових обставин, співмірності санкції та конкретного розміру можливого зменшення здійснюється судом у кожній справі окремо.
У справі, яка переглядається, колегія суддів застосовує правовий підхід, наведений апелянтом: визнає наявність у суду права зменшити передбачений Статутом штраф, оцінює всі зазначені відповідачем обставини та перевіряє дотримання балансу інтересів сторін.
Однак за результатами такої оцінки колегія суддів не встановила достатніх підстав для реалізації відповідного повноваження.
Відсутність доведених збитків позивача, недовантаження вагонів, відсутність безпосередньої загрози безпеці руху та доказів умислу відповідача враховані судом апеляційної інстанції. Водночас цим обставинам протиставляються: неправильне зазначення маси не в одному, а у двох перевізних документах; розбіжність у 1 600 кг та 2 000 кг щодо кожного зі спірних вагонів; недоведеність конкретної причини неправильного визначення або внесення маси; відсутність доказів самостійного виявлення та своєчасного усунення відповідачем помилки; відсутність доказів тяжкого майнового стану чи негативного впливу повного штрафу на господарську діяльність відповідача; необґрунтованість обраного відповідачем розміру зменшення саме на 80%. 
За таких обставин наведені відповідачем фактори не утворюють сукупності істотних обставин, яка свідчила б про явну несправедливість або надмірність стягнення штрафу в розмірі, установленому статтями 118, 122 Статуту залізниць України.
Колегія суддів ураховує, що результат розгляду заяви про зменшення неустойки не може ґрунтуватися на абстрактному уявленні про справедливий розмір відповідальності. Зменшення штрафу з п`ятикратної до однократної провізної плати має бути обґрунтоване встановленими обставинами, які пояснюють необхідність саме такого істотного відступу від нормативно визначеного розміру.
Відповідач такого обґрунтування не навів.
Таким чином, колегія суддів погоджується з кінцевим висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зменшення штрафу до 58 770 грн, уточнивши при цьому, що така відмова зумовлена не абсолютною забороною зменшення передбаченого Статутом штрафу, а недоведеністю у цій справі істотних обставин, достатніх для застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновку місцевого господарського суду про наявність підстав для стягнення з відповідача 293 850 грн штрафу та не доводять необхідності скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач посилається на те, що спірний штраф є законною, а не договірною неустойкою, його розмір безпосередньо визначений статтями 118, 122 Статуту залізниць України, а тому не може бути змінений або зменшений судом.
Колегія суддів погоджується з позивачем у тому, що відповідальність за неправильне зазначення маси вантажу має нормативний характер, а її первісний розмір визначається безпосередньо Статутом залізниць України - у п`ятикратному розмірі провізної плати за всю відстань перевезення.
Відповідно до статті 122 Статуту залізниць України за неправильно зазначені у накладній масу, кількість місць вантажу, його назву, код та адресу одержувача з відправника стягується штраф у розмірі, встановленому статтею 118 цього Статуту. Отже, учасники перевізних правовідносин не вправі за власною домовленістю замінити визначений Статутом розмір відповідальності іншим розміром.
Водночас нормативний характер неустойки та неможливість її довільної зміни за домовленістю сторін не є тотожними відсутності в суду передбаченого законом повноваження зменшити її розмір у винятковому випадку.
Частиною другою статті 551 Цивільного кодексу України прямо передбачено, що розмір неустойки може бути встановлений як договором, так і актом цивільного законодавства. Частина третя цієї статті не розмежовує договірну та законну неустойку, а встановлює загальне правило, відповідно до якого її розмір може бути зменшений судом, якщо він значно перевищує розмір збитків, а також за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Тому твердження позивача про те, що відсутність у Статуті залізниць України окремо визначеного механізму зменшення штрафу повністю виключає застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, колегія суддів відхиляє.
Статут залізниць України визначає підставу виникнення відповідальності та розмір санкції, який підлягає нарахуванню перевізником. Натомість частина третя статті 551 Цивільного кодексу України регулює повноваження суду перевірити остаточну співмірність правомірно нарахованої неустойки з урахуванням доведених обставин конкретної справи.
Зазначені норми не суперечать одна одній, а підлягають системному застосуванню: спочатку суд установлює наявність передбачених Статутом підстав для нарахування штрафу та перевіряє правильність його розрахунку, після чого, за наявності відповідного клопотання, оцінює доведеність підстав для його зменшення.
Посилання позивача на положення статей 230, 231, 307 Господарського кодексу України також не спростовують такого висновку.
Колегія суддів ураховує, що неправильне зазначення відповідачем маси вантажу та складання комерційних актів відбулися у квітні 2025 року, тобто у період чинності Господарського кодексу України. Водночас із 28.08.2025 цей Кодекс втратив чинність на підставі Закону України від 09.01.2025 № 4196-IX. 
Проте наведена законодавча зміна не впливає на результат вирішення цього спору, оскільки підстава та розмір відповідальності відповідача встановлені чинними положеннями Статуту залізниць України, а повноваження суду щодо зменшення неустойки - статтею 551 Цивільного кодексу України.
Саме по собі припинення чинності Господарського кодексу України не скасувало передбаченого статтями 118, 122 Статуту залізниць України штрафу та не змінило обов`язку вантажовідправника правильно зазначати масу вантажу у накладній.
Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, та, як правило, не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли новий акт пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. 
Закон України № 4196-IX не скасував і не пом`якшив відповідальність вантажовідправника за неправильне зазначення маси вантажу, встановлену спеціальним транспортним законодавством. Відтак припинення чинності Господарського кодексу України не створює підстав для звільнення відповідача від спірного штрафу або його зменшення.
Щодо наведених позивачем постанов Верховного Суду у справах № 906/434/17 та № 914/2339/17 колегія суддів повторно зазначає, що відповідні правові висновки є релевантними в частині визначення умов виникнення відповідальності вантажовідправника.
За змістом указаних висновків штраф за статтями 118, 122 Статуту залізниць України стягується за встановлений факт неправильного зазначення відомостей у накладній і не залежить від наявності у залізниці збитків. Відсутність негативних майнових наслідків тому не звільняє відправника від відповідальності.
Проте такі висновки не дають підстав стверджувати, що за жодних обставин правомірно нарахований штраф не може бути зменшений судом відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.
Таким чином, позиція позивача є обґрунтованою у частині: встановлення Статутом залізниць України спеціальної відповідальності вантажовідправника; визначення первісного розміру штрафу у п`ятикратному розмірі провізної плати; виникнення права на штраф незалежно від доведення фактичних збитків; відсутності у сторін права довільно змінювати встановлену нормативним актом санкцію.
Водночас твердження позивача про абсолютну неможливість судового зменшення такого штрафу є помилковим, оскільки не враховує положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.
Зазначена помилковість правової позиції позивача, однак, не зумовлює задоволення апеляційної скарги, оскільки в цій справі відповідач не довів фактичних підстав, необхідних для реалізації судом відповідного дискреційного повноваження.
Колегія суддів надала оцінку всім обставинам, на які посилається відповідач, а саме: відсутності доведених збитків позивача; фактичному здійсненню перевезення та сплаті провізної плати; недовантаженню, а не перевантаженню спірних вагонів; відсутності безпосередньої загрози безпеці руху; відсутності доказів умисного внесення неправильних відомостей; справному стану вагонів і відсутності течі вантажу; прийняттю й оплаті продукції покупцем; відсутності претензій покупця щодо кількості поставленої продукції; розміру виявленої розбіжності; співвідношенню штрафу з масою та вартістю вантажу; посиланню на критично важливе значення підприємства відповідача; особливостям правового становища АТ «Українська залізниця»; твердженню про каральний характер штрафу; запропонованому відповідачем зменшенню санкції до однієї провізної плати щодо кожного вагона.
Проте наведені обставини ні окремо, ні в сукупності не свідчать про явну неспівмірність установленого Статутом штрафу наслідкам допущеного порушення та не доводять, що стягнення 293 850 грн становитиме для відповідача несправедливо непомірний майновий тягар.
Відповідач не подав доказів свого майнового стану, збитковості діяльності, відсутності достатніх коштів, загрози зупинення виробництва або неможливості виконувати критично важливі функції внаслідок стягнення заявленої суми.
Не доведено й об`єктивних причин неправильного зазначення маси вантажу, зокрема несправності вагового обладнання, помилковості контрольного зважування, неправильного визначення тари вагонів або інших обставин, які не залежали від відповідача.
Не підтверджено самостійного виявлення ним помилки, своєчасного повідомлення перевізника, вжиття заходів для її усунення чи добровільної сплати хоча б частини штрафу.
Натомість неправильні відомості були внесені щодо двох окремих вагонів у двох залізничних накладних, а розбіжність у масі становила відповідно 1 600 кг та 2 000 кг.
Так само відповідач не обґрунтував, чому належним та справедливим є зменшення штрафу саме на 80% - з п`ятикратної до однократної провізної плати.
Заявлена до стягнення сума відповідає точному розміру санкції, встановленому Статутом залізниць України, тоді як запропонований апелянтом розмір не ґрунтується на об`єктивному розрахунку наслідків порушення, майнового становища сторін чи інших вимірюваних критеріях.
За таких обставин зменшення штрафу до 58 770 грн фактично означало б довільну заміну визначеного спеціальним нормативно-правовим актом розміру санкції іншим розміром без доведення виняткових обставин, які виправдовували б таке істотне судове втручання.
Колегія суддів також зазначає, що обов`язок суду мотивувати рішення не означає необхідності надавати окрему розгорнуту відповідь на кожне твердження сторони незалежно від його значення для результату справи. Судове рішення має містити оцінку основних, істотних аргументів, які можуть вплинути на вирішення спору.
У цій постанові колегією суддів надано оцінку всім ключовим доводам апеляційної скарги, зокрема доводам щодо неправильного встановлення окремих обставин місцевим господарським судом, недоліків оцінки доказів, можливості зменшення штрафу, відсутності збитків, характеру порушення, становища сторін та актуальної судової практики.
Інші твердження апелянта є похідними від уже розглянутих доводів, повторюють їх або не мають самостійного значення для правильного вирішення справи.
Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив факт неправильного зазначення відповідачем маси вантажу у залізничних накладних, обґрунтовано визнав комерційні акти належними доказами такого порушення, правильно перевірив розрахунок штрафу та дійшов правильного кінцевого висновку про відсутність підстав для його зменшення.
Допущене судом першої інстанції помилкове включення до тексту рішення відомостей про вивантаження надлишку вантажу та акт від 07.04.2022, а також неточність мотивування щодо відсутності у Статуті залізниць України положення про зменшення штрафу не вплинули на правильність вирішення спору по суті.
Зазначені недоліки усунуті судом апеляційної інстанції шляхом повторної оцінки доказів, уточнення правових мотивів та надання відповіді на всі істотні доводи апеляційної скарги.
Таким чином, доводи відповідача не спростовують висновку про наявність підстав для стягнення з нього 293 850 грн штрафу та не підтверджують існування передбачених частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України обставин, достатніх для зменшення відповідної суми до 58 770 грн.
Звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
Відповідно до частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав установленими; невідповідність викладених у рішенні висновків установленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Водночас за змістом частини другої статті 277 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Таким чином, не кожний недолік викладення мотивів або неточність у тексті рішення зумовлюють його скасування. Визначальним є те, чи вплинув відповідний недолік на встановлення юридично значущих обставин, застосування норм матеріального права та кінцевий результат вирішення спору. 
У цій справі колегія суддів установила, що місцевий господарський суд помилково включив до рішення відомості про вивантаження надлишку вантажу та складання акта № 12 від 07.04.2022, які не стосуються спірного перевезення. Матеріалами справи підтверджено, що перевезення здійснювалося у квітні 2025 року, а під час контрольного зважування встановлено меншу, а не більшу фактичну масу вантажу порівняно з відомостями накладних. 
Проте зазначений помилковий фрагмент не був покладений в основу висновку про наявність відповідальності відповідача та не використовувався під час визначення розміру штрафу.
Факт неправильного зазначення маси вантажу підтверджено іншими належними та взаємопов`язаними доказами, зокрема залізничними накладними № 36440142 і № 36440140, комерційними актами № 467004/74 та № 467004/73 від 25.04.2025, документами про повноваження осіб, які підписали ці акти, а також не заперечується самим відповідачем в апеляційній скарзі.
Установлена невідповідність становила 1 600 кг у вагоні № 59957225 та 2 000 кг у вагоні № 61257648. Розрахунок штрафу здійснено відповідно до статей 118, 122 Статуту залізниць України виходячи з п`ятикратної провізної плати щодо кожного зі спірних вагонів, а його арифметичну правильність відповідач не спростував.
Таким чином, помилкова вказівка на обставини щодо надлишку вантажу та акт 2022 року не вплинула на встановлення факту неправильного зазначення маси, визначення належного суб`єкта відповідальності або розрахунок заявленої до стягнення суми.
Не встановила колегія суддів і такого порушення правил оцінки доказів, яке призвело б до неправильного вирішення спору.
Відповідач реалізував надані йому процесуальні права, подав відзив на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив, докази на підтвердження своєї позиції та клопотання про зменшення штрафу. Надходження відповідних заяв зафіксоване у рішенні суду першої інстанції, а основні доводи відповідача викладені під час узагальнення позицій сторін. 
Саме по собі те, що суд не навів окремого детального переказу всіх заперечень на відповідь на відзив, не свідчить про їх недослідження. Апелянт не зазначив, який конкретний доказ, наведений у цих запереченнях, був залишений без дослідження та міг спростувати факт неправильного зазначення маси або вплинути на розмір установленої законом відповідальності.
Колегія суддів також ураховує, що місцевий господарський суд розглянув клопотання відповідача про зменшення штрафу, навів положення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та дійшов висновку про недостатність зазначених відповідачем обставин для зменшення санкції. У такий спосіб, клопотання не було залишене без розгляду виключно з мотивів відсутності у суду відповідного повноваження. 
Водночас твердження суду першої інстанції про те, що можливість зменшення штрафу не передбачена Статутом залізниць України, потребувало правового уточнення.
Як встановлено колегією суддів, відсутність у Статуті залізниць України власного механізму зменшення штрафу не виключає застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України. Суд вправі зменшити як договірну, так і встановлену актом цивільного законодавства неустойку, однак лише за наявності належно доведених обставин, які мають істотне значення.
Таким чином, відповідний мотив рішення суду першої інстанції не є цілком точним, проте він не був єдиною підставою для відмови у задоволенні клопотання відповідача. Місцевий господарський суд також виходив із того, що наведені відповідачем обставини не є достатніми для зменшення штрафу.
Під час апеляційного перегляду колегія суддів надала самостійну правову оцінку всім заявленим відповідачем підставам для зменшення санкції та встановила, що вони не утворюють сукупності істотних обставин, яка виправдовувала б зменшення штрафу з 293 850 грн до 58 770 грн.
Зокрема, відповідач не довів: конкретних причин неправильного визначення або зазначення маси вантажу; несправності вагового обладнання чи помилковості результатів контрольного зважування; наявності обставин, які об`єктивно не залежали від нього та перешкоджали правильному оформленню накладних; самостійного виявлення помилки та своєчасного повідомлення про неї перевізника; вжиття заходів для усунення порушення до його виявлення залізницею; тяжкого майнового стану або загрози припинення господарської діяльності внаслідок стягнення штрафу; негативного впливу сплати штрафу на виконання підприємством критично важливих функцій; наявності об`єктивного критерію, який обґрунтовував би зменшення санкції саме на 80%.
Натомість неправильні відомості були внесені відповідачем до двох окремих перевізних документів щодо двох вагонів, а загальна розбіжність становила 3 600 кг.
Відсутність доведених збитків позивача, недовантаження вагонів, відсутність безпосередньої загрози безпеці руху та доказів умислу відповідача враховуються колегією суддів, однак ці обставини самі собою не свідчать про очевидну неспівмірність установленої законом санкції.
Право на штраф за неправильне зазначення маси виникає незалежно від фактичного заподіяння перевізнику збитків. Водночас сплата провізної плати та здійснення перевезення є виконанням інших самостійних обов`язків і не усувають порушення щодо достовірності перевізної документації.
Документи про прийняття й оплату продукції покупцем також не спростовують відомостей комерційних актів, оскільки стосуються виконання договору купівлі-продажу та сукупного обсягу поставки, а не фактичної маси вантажу в кожному зі спірних вагонів під час залізничного перевезення.
Посилання на спеціальний правовий статус позивача, обмеження щодо звернення стягнення на окреме майно залізничного транспорту та особливості відповідальності перевізника за прострочення доставки не мають безпосереднього зв`язку з допущеним відповідачем порушенням і не створюють підстав для зменшення його відповідальності.
Так само статус відповідача як критично важливого підприємства без доказів конкретного впливу стягнення на продовження його діяльності не може бути визнаний достатньою підставою для відступу від установленого Статутом розміру штрафу.
За результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими лише в частині вказівки на помилковий фрагмент рішення щодо вивантаження надлишку вантажу та необхідності уточнення правового підходу до принципової можливості зменшення передбаченого Статутом штрафу.
Проте наведені зауваження не спростовують правильності кінцевого висновку суду першої інстанції про стягнення з відповідача 293 850 грн та не свідчать про наявність підстав для часткового задоволення позову у запропонованому апелянтом розмірі.
Оскільки встановлені недоліки не призвели до неправильного вирішення справи, а наведені відповідачем обставини не є достатніми для застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, підстави для скасування або зміни оскаржуваного рішення відсутні.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Згідно зі статтею 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами апеляційного перегляду колегія суддів встановила, що відповідач як вантажовідправник неправильно зазначив масу вантажу у залізничних накладних № 36440142 та № 36440140 щодо вагонів № 59957225 і № 61257648.
Невідповідність відомостей перевізних документів фактичній масі вантажу підтверджується комерційними актами № 467004/74 та № 467004/73 від 25.04.2025, складеними у встановленому порядку та підписаними уповноваженими особами. Належних доказів, які спростовували б результати контрольного зважування або відомості зазначених комерційних актів, відповідач не надав.
З огляду на встановлене порушення суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених статтями 118, 122 Статуту залізниць України підстав для стягнення з відповідача штрафу у п`ятикратному розмірі провізної плати щодо кожного зі спірних вагонів, загальна сума якого становить 293 850 грн.
Колегія суддів враховує, що суд першої інстанції помилково включив до тексту рішення відомості про вивантаження надлишку вантажу та складання акта № 12 від 07.04.2022, які не стосуються обставин цієї справи. Крім того, потребує уточнення висновок місцевого господарського суду про те, що можливість зменшення штрафу Статутом залізниць України не передбачена.
Водночас зазначені недоліки не вплинули на правильність вирішення спору по суті, оскільки факт неправильного зазначення маси вантажу підтверджений іншими належними доказами та не заперечується самим відповідачем, а клопотання про зменшення штрафу було розглянуто судом першої інстанції з оцінкою наведених на його обґрунтування обставин.
Відсутність у Статуті залізниць України окремого положення про можливість зменшення встановленого ним штрафу не виключає застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України. Разом із тим реалізація судом відповідного повноваження залежить від доведення боржником обставин, які мають істотне значення та виправдовують втручання у нормативно визначений розмір відповідальності.
Оцінивши наведені відповідачем обставини в їх сукупності, колегія суддів не встановила достатніх підстав для зменшення штрафу з 293 850 грн до 58 770 грн.
Відсутність доведених збитків позивача, недовантаження вагонів, відсутність безпосередньої загрози безпеці руху та доказів умисного внесення неправильних відомостей не є безумовними підставами для зменшення штрафу на 80%.
Відповідач не довів конкретних причин неправильного зазначення маси вантажу, несправності вагового обладнання, помилковості результатів контрольного зважування, вжиття заходів для самостійного виявлення й усунення порушення, тяжкого майнового стану або негативного впливу стягнення штрафу на продовження його господарської діяльності.
Не обґрунтовано відповідачем і того, чому справедливим та співмірним є зменшення встановленої Статутом санкції саме з п`ятикратної до однократної провізної плати щодо кожного вагона.
За таких обставин доводи апеляційної скарги не спростовують правильності кінцевого висновку суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення з відповідача 293 850 грн штрафу.
Наведені в апеляційній скарзі аргументи фактично зводяться до незгоди відповідача з оцінкою обставин, якими він обґрунтовував клопотання про зменшення штрафу, однак не підтверджують наявності передбачених статтею 277 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича компанія «Гірничодобувна промисловість» задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.05.2026 у справі № 904/741/26 підлягає залишенню без змін.

Судові витрати.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони залежно від результатів вирішення спору, а судові витрати, пов`язані з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, розподіляються з урахуванням результатів апеляційного перегляду. 
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю Виробнича компанія «Гірничодобувна промисловість».
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281– 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича компанія «Гірничодобувна промисловість» залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.05.2026 у справі № 904/741/26 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя С.В. Вінніков

Суддя А.М. Висоцький