КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2406/2026

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026року м. Київ
Справа № 761/8119/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М. 
за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Притули Н.Г.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Київської міської ради «Телекомпанія «Київ» про скасування наказів та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

У травні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Комунального підприємства Київської міської ради «Телекомпанія «Київ» про скасування наказів та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що із 16.05.2021 року його переведено на посаду начальника внутрішнього просування КП КМР «Телекомпанія «Київ». Після введення воєнного стану він виконував власні трудові обов`язки. Однак, з 27.03.2022 року керівництво каналу неодноразово вимагало його звільнення, а з 29.03.2022 року відповідач почав створювати нестерпні умови праці.
Так, 29.03.2022 року в усному порядку його повідомлено про нібито переведення на іншу посаду, копію наказу вручено не було. Однак він залишався на робочому місці та продовжував виконувати власні обов`язки. Лише 11.04.2022 року на його електронну пошту було надіслано копію наказу від 29.03.2022 року № 56-к та чотирьох актів.
В цей час йому стало відомо, що він переведений на посаду установника декорацій виробничого відділу із режимом роботи один день на тиждень із 08:00 год до 20:00 год. Крім того, його не було повідомлено про його функціональні обов`язки, адресу нового робочого місця, конкретного дня роботи. 21.04.2022 року на його електронну пошту були направлені накази від 20.04.2022 року № 69-к, від 20.04.2022 року № 10-ф та від 21.04.2022 року № 70-к.
Позивач вважав незаконним переведення його на іншу посаду. В подальшому цей наказ було скасовано, але наступного дня був виданий наказ про призупинення дії трудового договору. На момент винесення оскаржуваного наказу бойових дій на території міста Києва чи Київської області уже не велося, а робота телеканалу «Київ» у режимі інформаційного марафону не унеможливлює надання роботи відповідачем та її виконання позивачем.
Враховуючи наведені обставини, позивач просив:
- визнати незаконними та скасувати накази відповідача від 29.03.2022 року № 56-к, від 20.04.2022 року № 69-к, від 21.04.2022 року № 70-к;
- поновити позивача на посаді начальника відділу внутрішнього просування у КП КМР «Телекомпанія «Київ»;
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного переведення в розмірі 22 655,85 грн та середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного призупинення трудового договору у розмірі 13 190,88 грн із перерахуванням на дату винесення рішення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не порушив норм трудового законодавства, що призвели до порушення прав та інтересів позивача. Відповідач дотримався положення щодо оплати праці, а тому наказ від 29.03.2022 року був прийнятий з дотриманням положень законодавства. Також суд не встановив, що дійсно була необхідність у виконанні позивачем трудових обов`язків, визначених трудовим договором, оскільки відповідач працював в режимі інформаційного телемарафону доволі тривалий проміжок часу.

Не погоджуючись із рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції надав неправильне тлумачення ч. 1 ст. 3 і ст. 16 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Зауважує, що переведення працівника за ч. 1 ст. 3 цього Закону допускається за таких умов: 1) переведення здійснюється виключно для виконання робіт, спрямованих на відвернення або ліквідацію наслідків бойових дій, а також інших обставин, що становлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, за умови, що така робота не протипоказана працівнику за станом здоров`я;
2) переведення здійснюється в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії, за згодою працівника;
3) розмір оплати праці за виконану роботу не може бути нижчим середньої заробітної плати за попередньою роботою.
Законом не передбачено можливості переведення працівника без його згоди на посади, виконання обов`язків за якими мають опосередкований (потенційний, непрямий) вплив на осіб, які працюють на посадах безпосередньо спрямованих на відвернення або ліквідацію наслідків бойових дій, а також інших обставин, що становлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей. 
Стверджує, що підставою призупинення трудового договору може виступати лише абсолютна неможливість надання роботодавцем завдань і виконання працівником трудових обов`язків, існування обох умов є обов`язковим для призупинення трудового договору.
Позивач мав можливість виконувати роботу за посадою начальника відділу внутрішнього просування і до незаконного переведення виконував її, а відповідач мав можливість її надавати та до моменту незаконного переведення надавав. Призупинення трудового договору із позивачем відбулося 20.04.2022 року, тобто майже через два місяці після початку роботи каналу «Київ» у режимі інформаційного марафону, що доводить факт наявності у відповідача можливості надавати, а позивача - виконувати роботу за посадою начальника відділу внутрішнього просування. Усі виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва і майно відповідача не знищенні та не пошкодженні. 
Жодних доказів фактичної неможливості одночасного надання відповідачем та виконання позивачем роботи за посадою начальника відділу внутрішнього просування відповідачем не надано, а судом не здобуто. 
Навіть за умови роботи каналу в режимі цілодобового марафону відповідач мав усі можливості для надання роботи позивачеві, а позивач - у її виконанні, що вказує на відсутність підстав для призупинення трудового договору. 

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Маляренко І. А. заперечив проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, зазначивши, що підставою повернення ОСОБА_1 на попередню посаду і призупинення з ним дії трудового договору слугувало те, що неякісне виконання позивачем своїх трудових обов`язків за займаною посадою може створити загрозу умовам роботи і здоров`ю інших працівників, а тому відносно позивача, який був фактично вільним, вирішено перевести на посаду установника декорацій тимчасово, про що свідчить наявний у матеріалах справи наказ підприємства.
Проте, позивач відмовився від виконання трудових обов`язків за новопризначеною посадою, 30.03.2022 року не вийшов на роботу; стверджував, що має листки непрацездатності за період з 30 березня по 30 квітня 2022 року, проте в наступні дні, не маючи жодної поважної причини, позивач до виконання трудових обов`язків не приступив, тому станом на 20.04.2022 року мав три дні прогулу, оскільки не вийшов на роботу за трудовим графіком 05, 12 і 19 квітня 2022 року.
На пропозицію отримати від роботодавця соціальну допомогу відмовився.
Вважає, що переведення позивача на підставі ч. 1 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» було виправданим, оскільки воєнні умови, бойові дії з оборони міста, ракетні обстріли несуть щохвилинний ризик смерті під час роботи із самого початку війни обставинами, які загрожують життю чи нормальним життєвим умовам людей.
Стверджує, що посади, які обіймав позивач на підприємстві, не входять до переліку посад, для зайняття яких є обов`язковим попередній медичний огляд працівника, жодних медичних документів не було надано позивачем, а листки тимчасової непрацездатності були надані лише разом з позовом.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року заяву ОСОБА_1 про відмову від частини позовних вимог задоволено. Прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог про поновлення на роботі. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі визнано нечинним. 
Апеляційне провадження в частині розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі у справі за позовом ОСОБА_1 до КП КМР «Телекомпанія «Київ» про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - закрито.
Постановою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року в частині, що не визнана нечинною згідно з ухвалою Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року, залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 06 серпня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року скасовано, направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не з`ясував чи відповідає наказ відповідача від 29.03.2022 року № 56-к про переведення позивача за своїм змістом меті переведення, обумовленій частиною першою статті 3 Закону № 2136-IX, оскільки таке переведення позивача мотивоване в наказі виробничою необхідністю.
Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що неефективна робота, невиконання завдань та обов`язків працівника має ознаки дисциплінарного проступку, за який нормами КЗпП України передбачено дисциплінарну відповідальність.
Враховуючи відсутність в наказі про переведення позивача вказівки на обставини, що становили або могли становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору, суд касаційної інстанції вважав, що апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про скасування наказів та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не надав належної оцінки усім доказам у справі, зокрема, щодо законності переведення позивача на іншу посаду, призупинення дії трудового договору, а також фактичної можливості виконання ним трудових обов`язків у нових умовах. Указані обставини потребували аналізу та з`ясування з урахуванням вимог законодавства про працю в умовах воєнного стану.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Представник відповідача КП КМР «Телекомпанія «Київ» - Лисенко Н. П. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 16.05.2021 року ОСОБА_1 займав посаду начальника відділу внутрішнього просування в КП КМР «Телекомпанія «Київ» (т. 1 а. с. 22).
Згідно із мобілізаційним завданням визначено, що КП КМР «Телекомпанія «Київ» надає послуги з телевізійного мовлення щодо інформування населення в особливий період, трансляції звернень та виступів керівництва держави.
На підставі наказу КП КМР «Телекомпанія «Київ» від 24.02.2022 року № 09 - на період запровадженого з 24.02.2022 року воєнного стану на всій території України КП КМР «Телекомпанія «Київ» має забезпечувати безперебійну роботу в режимі 24/7. Робота телеканалу забезпечувалась в цей період виробництвом телепроекту «Київ.Newsroom» в режимі інформаційного марафону, до роботи якого було залучено і позивача із визначенням загальних обов`язків, як і для всіх інших залучених працівників, забезпечити технологічний цикл виробництва інформаційного марафону, надавати необхідні технічні, творчо-організаційні і побутові послуги (т. 2 а. с. 61, 62).
Наказом від 24.02.2022 року № 09/1 в зв`язку з виробничою необхідністю започатковано інформаційний телемарафон «Київ тримає удар» (т. 2 а. с. 63, 64).
В подальшому наказом від 28.02.2022 року № 10 «Про забезпечення безперебійної роботи в режимі 24/7 працівників КП КМР «Телекомпанія «Київ» на час воєнного стану в Україні» з 24.02.2022 року до стабілізації ситуації було запроваджено працівникам, що забезпечують виробничий процес - гнучкий режим робочого часу; працівникам, специфіка виконання роботи яких передбачає можливість її здійснення віддалено, за допомогою інформаційно-комунікаційних технологій - дистанційну роботу; працівникам, які не можуть виконувати роботу дистанційно: оголосити простій та оформити акт простою, оформити щорічну соціальну відпустку або відпустку без збереження заробітної плати. У пункті 3 наказу визначено, що упродовж робочого часу працівники, що працюють зобов`язані: виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, відповідати на дзвінки керівника, перевіряти електронну пошту та оперативно відповідати на листи (т. 2 а. с. 65, 66).
У зв`язку з введенням воєнного стану в Україні 118 працівників КП КМР «Телекомпанія «Київ» на підставі поданих ними заяв перебували у відпустках без збереження заробітної плати, що підтверджується наказом від 03.03.2022 року № 40-к (т. 2 а. с. 46-60).
Зокрема, у відпустці без збереження заробітної плати з 24.02.2022 року по 05.03.2022 року перебувала ОСОБА_3 - режисер відділу внутрішнього просування (пункт 1.75 наказу); з 24.02.2022 року по 04.03.2022 року у відпустці без збереження заробітної плати перебував ОСОБА_4 - режисер відділу внутрішнього просування (пункт 1.76 наказу). Зазначені особи перебували у підпорядкуванні позивача.
Наказом від 07.03.2022 року № 12 у зв`язку з відсутністю організаційних і технічних умов для господарської діяльності підприємства у повному обсязі під час воєнного стану оголошено простій 8 працівникам (т. 2 а. с. 68, 69).
Наказом від 25.03.2022 року № 13 виведено із підпорядкування відділу внутрішнього просування та підпорядковано службі режисерів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Також у пункті 3 цього наказу вирішено працівників, спеціалізація яких потребує змін для вдосконалення організації виробничого процесу у період дії воєнного стану: перемістити в інші структурні підрозділи для підвищення ефективності їх роботи, за умови збереження попередньої трудової функції; перевести на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без їх згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, за умови збереження оплати праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою (т. 2 а. с. 70-72).
В подальшому наказом від 31.03.2022 року № 60-к ОСОБА_3 переведено за її згодою з 01.04.2022 року на посаду режисера випуску служби режисерів, увільнивши від обов`язків режисера відділу внутрішнього просування; ОСОБА_4 , режисера відділу внутрішнього просування, переміщено з 01.04.2022 року до служби режисерів в межах його спеціальності і кваліфікації (т. 2 а. с. 90).
Обставини безперебійної роботи телеканалу в режимі 24/7 та деталізація телепродукту у вигляді інформаційного марафону, що виходив в ефірі телеканалу за період з 24.02.2022 року по 21.04.2022 року підтверджуються відповідною довідкою КП КМР «Телекомпанія «Київ» (т. 2 а. с. 73-88).
27.03.2022 року та 28.03.2022 року керівник програмної служби Оберемко С. А. та креативний продюсер ОСОБА_5 подали доповідні записки виконавчому продюсеру КП КМР «Телекомпанія «Київ» щодо невиконання та належного виконання ОСОБА_1 завдань із виготовлення продукту у вигляді роликів для ефірного контенту 25 та 27 березня 2022 року (т. 2 а. с. 97-100).
28.03.2022 року начальник виробничого відділу ОСОБА_8 звернулась із службовою запискою на ім`я виконавчого продюсера та просила дозволити перевести ОСОБА_1 , начальника відділу внутрішнього просування, який не задіяний у виробничому процесі телекомпанії, на посаду установника декорацій виробничого відділу. Як зазначено в службовій записці, необхідність переведення позивача обумовлена масовим браком працівників, спричиненим виїздом працівників за межі м. Києва внаслідок військової агресії та з метою уникнення можливого зриву графіку знімального процесу. В той же час, запропоновано ОСОБА_6 , який ознайомлений з колом обов`язків реквізитора, має відповідні навички, перевести на посаду реквізитора цього ж відділу на час відсутності ОСОБА_7 (т. 2 а. с. 103, 104).
Наказом від 29.03.2022 року № 56-к КП КМР «Телекомпанія «Київ» на підставі ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану та у зв`язку з виробничою необхідністю ОСОБА_1 переведено з 29.03.2022 року на посаду установника декорацій виробничого відділу, з оплатою праці за пропорційно відпрацьований час, від середньої заробітної плати за попередню роботу, увільнивши його від виконання обов`язків начальника відділу внутрішнього просування. Встановлено ОСОБА_1 режим роботи: один день на тиждень згідно виробничого графіку роботи з 08:00 до 20:00 год. Підставою для видачі наказу зазначено службову записку ОСОБА_8 від 28.03.2022 року (т. 2 а. с. 108).
Як вбачається із акту від 29.03.2022 року № 56-к, 29.03.2022 року о 16:15 год ОСОБА_1 , ознайомившись з наказом від 29.03.2022 року № 56-к та посадовою інструкцією установника декорацій виробничого відділу, відмовився ставити свій підпис (т. 2 а. с. 109).
Актами від 04.04.2022 року зафіксовано, що 04 квітня о 12:15 год та о 16:00 год ОСОБА_1 відмовився ставити свій підпис про ознайомлення з наказом від 29.03.2022 року № 56-к та з посадовою інструкцією установника декорацій виробничого відділу, з якими він був ознайомлений 29.03.2022 року (т. 2 а. с. 116, 117).
Аналогічний акт було складено 05.04.2022 року о 11:30 год. Крім того, в акті зазначено, що ОСОБА_1 вголос було прочитано наказ та посадову інструкцію, однак ОСОБА_1 відмовився ставити свій підпис про ознайомлення та виконувати покладені на нього посадові обов`язки (т. 2 а. с. 118).
Згідно із актом від 06.04.2022 року, 06.04.2022 року о 14:20 год ОСОБА_1 відмовився надавати письмові пояснення, чому він не приступив до роботи 05.04.2022 року, на підставі наказу від 29.03.2022 року № 56-к та виробничого графіку виходу на роботу працівників виробничого відділу, а також відмовився надати письмові пояснення, чому він знаходиться 06.04.2022 року на території телекомпанії, якщо він не задіяний у виробничому процесі (т. 2 а. с. 119).
Згідно із актом від 11.04.2022 року, 11.04.2022 року о 11:20 год ОСОБА_1 по телефону (смс-повідомленням) повідомлено про те, що він повинен приступити до роботи 12.04.2022 року та запропонована доставка машиною телекомпанії. О 13:30 год було отримано смс про відмову від доставки машиною компанії (т. 2 а. с. 120).
Згідно із актом від 18.04.2022 року, 18.04.2022 року о 16:30 год ОСОБА_1 по телефону (смс-повідомленням) повідомлено про те, що він повинен приступити до роботи 19.04.2022 року та запропонована доставка машиною телекомпанії (т. 2 а. с. 123).
Згідно із актами від 12.04.2022 року та 19.04.2022 року, після переведення на посаду установника декорацій виробничого відділу позивач не виконував покладені на нього обов`язки (т. 2 а. с. 121, 125).
Листом від 19.04.2022 року відповідач звернувся до позивача з проханням повідомити поважні причини відсутності на роботі. У відповіді на цей лист позивач повідомив, що не ознайомлений з визначеним робочим місцем, а тому не вважає наявним порушення ним трудової дисципліни (т. 2 а. с. 126, 127).
Наказом від 20.04.2022 року № 69-к у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 з 29.03.2022 року не приступив до виконання жодних трудових обов`язків, покладених на нього за наказом від 29.03.2022 року № 56-к, та з 12.04.2022 року він є відсутнім на роботі в КП КМР «Телекомпанія «Київ» з нез`ясованих причин, наказ від 29.03.2022 року № 56-к вважати таким, що втратив чинність з 20.04.2022 року; ОСОБА_1 вважати таким, що з 20.04.2022 року займає посаду начальника відділу внутрішнього просування на раніше визначених умовах праці станом на 28.03.2022 року (т. 2 а. с. 128).
Згідно із протоколом від 20.04.2022 року, 20.04.2022 року ОСОБА_1 направлено на месенджер «Телеграм» та на електронну пошту копію наказу від 20.04.2022 року № 69-к (т. 2 а. с. 129).
Наказом від 21.04.2022 року № 70-к призупинено дію трудового договору з начальником відділу внутрішнього просування ОСОБА_1 з 21.04.2022 року до відновлення можливості виконувати роботу. Як зазначено в наказі, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат ОСОБА_1 на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.
Підставою для видачі наказу зазначено, що у період з дати початку війни та по даний час відповідач працює у режимі цілодобового марафону та потребував повного переформатування концепції мовлення каналу, що разом з іншими обставинами військового стану потягло за собою неминучу втрату необхідності у функціоналі низки працівників. Зважаючи на зміну ефірного наповнення у воєнний період та відсутність будь-яких кампаній ефірного промо та завдань для діяльності відділу внутрішнього просування у вказаний період можливість надання та виконання таких робіт повністю відсутня (т. 2 а. с. 130, 131).
Наказ не містить підпису позивача про ознайомлення з наказом. В той же час, з акту від 21.04.2022 року вбачається, що позивач був ознайомлений з наказом від 21.04.2022 року № 70-к, проте відмовився проставити свій підпис. Копія наказу була направлена на електронну пошту позивача, що зафіксовано протоколом від 21.04.2022 року (т. 2 а. с. 132-135).
З табеля обліку робочого часу за березень 2022 року відомо, що позивач, як такий, що займає посаду начальника відділу внутрішнього просування, був відсутнім на роботі з нез`ясованих причин з 01 по 06 березня 2022 року, фактично відпрацював 15 днів (т. 2 а. с. 136).
З табеля обліку робочого часу за березень 2022 року вбачається, що позивач, як такий, що займає посаду установника декорацій виробничого відділу, відпрацював 1 робочий день 29.03.2022 року, 2 дні зазначені як тимчасова непрацездатність (т. 2 а. с. 137).
З табеля обліку робочого часу за квітень 2022 року вбачається, що позивач, як такий, що займає посаду установника декорацій виробничого відділу, не працював, 3 дні зазначені як тимчасова непрацездатність, 3 дні зазначені як відсутність з нез`ясованих причин (т. 2 а. с. 138).
Матеріали справи містять копію електронного листка непрацездатності ОСОБА_1 , виданого на період з 30.03.2022 року по 03.04.2022 року (т. 2 а. с. 141).
Наказом від 02.09.2022 року № 137-к ОСОБА_1 , начальнику відділу внутрішнього просування, з 13.09.2022 року поновлено дію трудового договору у зв`язку з відновленням можливості виконувати роботу (т. 3 а. с. 42).

У ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Стаття 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
У ст. 31 КЗпП України встановлено, що роботодавець не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.
Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.
Отже, аналіз ч. 3 ст. 32 КЗпП України свідчить, що істотними умовами праці є, зокрема: система та розміри оплати праці; пільги та компенсації, передбачені колективним договором, локальними актами або чинним законодавством; режим роботи (дистанційна, надомна робота, гнучкий режим тощо); встановлення або скасування неповного робочого часу (неповного робочого дня чи неповного робочого тижня); зміна робочого часу та часу відпочинку, графіків змінності; суміщення професій; зміну розрядів і найменування посад; зміну посадових обов`язків; зміна строку трудового договору. Цей перелік не є вичерпним.
Істотними можуть вважатися й інші умови праці, як свідчить судова практика, це зокрема зменшення педагогічного навантаження, введення контрактної форми трудового договору, зміна посадових обов`язків працівника при продовженні роботи на тій самій посаді тощо.
Зазначені зміни можуть застосовуватися до окремого працівника, відділу або до всього підприємства.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
24.02.2022 року в Україні на підставі Указу Президента України № 64/2022, введено військовий стан.
Відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
24.03.2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-IX від 15.03.2022 року, який визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон України № 2136-IX).
Згідно із ч. 3 ст. 1 Закону України № 2136-IX у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих Законом № 2136-IX.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 2136-IX у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою.
У період дії воєнного стану норми ч. 3 ст. 32 КЗпП України та інших законів України щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці не застосовуються.
Разом з тим, Законом України від 01.07.2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» ч. 2 ст. 3 Закону № 2136-IX була змінена: У період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених ч. 3 ст. 32 та ст. 103 КЗпП України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.
Зазначене свідчить про те, що у період з 24.03.2022 року (набрання чинності Закону України № 2136-IX від 15.03.2022 року) до 19.07.2022 року (набрання чинності Закону України № 2352-ІХ від 01.07.2022 року) з причин, передбачених ст. 3 Закону № 2136-IX роботодавець мав право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди: 1) лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій; 2) інших обставин, що становлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою.
Законодавство про працю не визначає перелік обставин, що становлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, задля переведення працівника на іншу роботу без його згоди, роботодавець самостійно оцінює обставини та добирає аргументи, що мали місце на конкретному підприємстві, в установі, організації.
У період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 КЗпП України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

У справі встановлено, що з 16.05.2021 року ОСОБА_1 займав посаду начальника відділу внутрішнього просування в КП КМР «Телекомпанія «Київ» (т. 1 а. с. 22).
28.03.2022 року начальник виробничого відділу ОСОБА_8 звернулась із службовою запискою на ім`я виконавчого продюсера та просила дозволити перевести ОСОБА_1 , начальника відділу внутрішнього просування, який не задіяний у виробничому процесі телекомпанії, на посаду установника декорацій виробничого відділу (т. 2 а. с. 103, 104). 
Наказом від 29.03.2022 року № 56-к КП КМР «Телекомпанія «Київ» на підставі ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану та у зв`язку з виробничою необхідністю ОСОБА_1 переведено з 29.03.2022 року на посаду установника декорацій виробничого відділу, з оплатою праці за пропорційно відпрацьований час, від середньої заробітної плати за попередню роботу, увільнивши його від виконання обов`язків начальника відділу внутрішнього просування. Встановлено ОСОБА_1 режим роботи: один день на тиждень згідно виробничого графіку роботи з 08:00 до 20:00 год. Підставою для видачі наказу зазначено службову записку ОСОБА_8 від 28.03.2022 року (т. 2 а. с. 108).
Зі змісту вказаного наказу вбачається, що правовою підставою для переведення позивача на іншу посаду, не обумовлену трудовим договором, зазначено ст. 3 Закону № 2136-IX, тоді як метою переведення вказано - у зв`язку з виробничою необхідністю. 
Разом з цим, як зазначено вище, з підстав, передбачених ст. 3 Закону № 2136-IX роботодавець мав право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди: 1) лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій; 2) інших обставин, що становлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою.
Оспорюваний наказ від 29.03.2022 року № 56-к не міститьвказівки на обставини, що становили або могли становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, відвернення або ліквідації наслідків бойових дій. 
Оцінивши зміст наказу від 29.03.2022 року № 56-к, колегія суддів вважає, що зазначений наказ про переведення позивача за своїм змістом не відповідає меті переведення, обумовленій ч. 1 ст. 3 Закону № 2136-IX, оскільки таке переведення позивача мотивоване в наказі виробничою необхідністю. 
При цьому суд враховує, що неефективна робота, невиконання завдань та обов`язків працівника має ознаки дисциплінарного проступку, за який нормами КЗпП України передбачено дисциплінарну відповідальність, а не переведення працівника на іншу посаду. 
Подібний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 754/5228/22.
Із урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що оспорюваний наказ від 29.03.2022 року № 56-к, яким позивача переведено на іншу роботу (установник декорацій виробничого відділу), не обумовлену трудовим договором, без його згоди є незаконним, а відповідно переведення ОСОБА_1 на посаду установника декорацій виробничого відділу на підставі вказаного наказу є неправомірним. 
Разом з тим, оскільки відповідач іншим наказом від 20 квітня 2022 року № 69-к визнав наказ № 56-к від 29 березня 2022 року таким, що втратив чинність, то підстави для скасування цих наказів судовим рішенням - відсутні, натомість слід визнати неправомірним саме переведення  ОСОБА_1 на посаду установника декорацій виробничого відділу на підставі наказу КП КМР «Телекомпанія «Київ» №56-к від 29 березня 2022 року. З огляду на викладене, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню частково.

Стаття 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.
Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. 
Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.
Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.
З 19.07.2022 року ст. 13 цього Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» викладена в новій редакції.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.
Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.
Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 вказано, що сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію; обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону; у КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. 
Разом з тим, з урахуванням положень ст. 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України; відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватись не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми ст. 235 КЗпП України; відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі.
За встановленими у справі обставинами, ОСОБА_1 з 16.05.2021 року працював начальником відділу внутрішнього просування КП КМР «Телекомпанія «Київ». Із 24.02.2022 року у зв`язку з воєнним станом телеканал працював у режимі 24/7, випускаючи інформаційний марафон.
Наказами від 24.02.2022 року та 28.02.2022 року запроваджено гнучкий графік, дистанційну роботу або простій. Частина працівників, зокрема й підлеглі ОСОБА_1 , відбули у відпустку без збереження зарплати. Надалі деяких з них перевели до інших підрозділів.
29.03.2022 року ОСОБА_1 переведено на посаду установника декорацій. 20.04.2022 року наказ про переведення скасовано, а ОСОБА_1 повернено на посаду начальника відділу внутрішнього просування. 21.04.2022 року трудовий договір з ним призупинено. Поновлено дію трудового договору з ОСОБА_1 з 13.09.2022 року.
Зі змісту наказу від 21.04.2022 року № 70-к вбачається, що підставою призупинення дії трудового договору з позивачем було те, що у зв`язку зі змінною ефірного наповнення у воєнний період та відсутність будь-яких кампаній ефірного промо та завдань для діяльності відділу внутрішнього просування у вказаний період можливість надання та виконання таких робіт повністю відсутня, а також з метою збереження трудових відносин із працівником відділу.
Тобто, підставою призупинення дії трудового договору з позивачем роботодавець визначив неможливість надання та виконання роботи для діяльності відділу внутрішнього просування у зв`язку з військовою агресією.
Разом з цим, відповідач не довів та не зазначив, яким чином сам лише факт військової агресії впливає на можливість виконання позивачем роботи та, відповідно, відсутність такої у роботодавця.
Як зазначає позивач, він мав можливість виконувати роботу за посадою начальника відділу внутрішнього просування і до незаконного переведення виконував її, а відповідач мав можливість її надавати та до моменту незаконного переведення - надавав. Призупинення трудового договору із позивачем відбулося 21 квітня 2022 року, тобто майже через два місяці після початку роботи каналу «Київ» у режимі інформаційного марафону, що доводить факт наявності у відповідача можливості надавати, а позивача - виконувати роботу за посадою начальника відділу внутрішнього просування. Усі виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва і майно відповідача не знищені та не пошкоджені.

Обґрунтовуючи оскаржуване рішення судом першої інстанції зазначено, що призупинення дії трудового договору між відповідачем та позивачем є законним в силу роботи телеканалу «Київ» в режимі інформаційного марафону, тому у виконанні обов`язків за посадою начальника відділу внутрішнього просування відпала потреба.
Однак умовою для призупинення дії трудового договору законом визначено абсолютну неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. Ці дві умови мають виконуватися одночасно.
Відповідач не надав суду належних і допустимих доказів того, що на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору відділ внутрішнього просування, в якому працював позивач, не здійснював свій основний вид діяльності.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач на посаді начальника відділу внутрішнього просування забезпечував виготовлення та монтаж «відео-дзеркалок» - коротких тематичних відео, без звуку, хронометражем близько двох хвилин.
Відповідно до наказу від 24 лютого 2022 року №09 начальнику відділу внутрішнього просування  ОСОБА_1 , серед інших, доручено забезпечувати технологічний цикл виробництва інформаційного марафону, надавати необхідні технічні, творчо-організаційні і побутові послуги. З огляду на викладене, посилання відповідача про незадіяння позивача в роботі інформаційного марафону є недоведеними. 
Отже, призупинення дії трудового договору з позивачем, зважаючи на перегляд концепції роботи телеканалу «Київ» чи втрати потреби у виконанні обов`язків начальника відділу внутрішнього просування не відповідає вимогам статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Таким чином, колегія суддів вважає, що наказ про призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним, оскільки обставин неможливості відповідача у зв`язку з військовою агресією проти України надати позивачу роботу, а позивачем - її виконувати не встановлено.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 21.04.2022 року № 70-к є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. 

Верховний Суд у постановах від 15 вересня 2023 року у справі № 161/7449/22, від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22, від 14 лютого 2024 року у справі № 464/2944/23 неодноразово викладав свою позицію щодо застосування ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у подібних правовідносинах.
Так, у КЗпП України немає норми права, яка безпосередньо регулювала б питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, відповідно до ст. 43 Конституції України найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є саме застосування ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України.
Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватися не тільки шляхом визнання наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним, а й виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу із застосуванням норми ст. 235 КЗпП України.
Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у разі обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі (постанова Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 707/2954/23).
Встановивши, що незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, колегія суддів вважає, що існують підстави для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати йому середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі. 
Середній заробіток розраховується відповідно до правил, які передбачені у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
У абз 3 п. 2 Розділу ІІ Порядку № 100 вказано, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
У справі встановлено, що незаконне переведення позивача відбулося 29 березня 2022 року, тому для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним переведенням суд бере здійсненні відповідачем позивачу виплати за січень та лютий 2022 року.
Відповідно до довідки про доходи позивачу у січні 2022 року нараховано дохід у розмірі 40 932,71 грн, у лютому 2022 році - 32 241,58 грн (т. 1 а. с. 79). 
Згідно з табелем обліку робочого часу та розрахункових листів у січні 2022 року позивач відпрацював 16 робочих днів, у лютому 2022 році - 17 робочих днів (т. 4 а. с. 161). 
У січні 2022 року позивачу була надана відпустка тривалістю 7 календарних днів, а тому із розрахунку суми середньої заробітної плати за січень 2022 року необхідно виключити оплату за дні відпустки (40 932,71 грн - 8 990,59 грн = 31 942,12 грн). 
Таким чином, середньоденний заробіток позивача за січень, лютий 2022 року складає 1944,96 грн ((31 942,12 грн + 32 241,58 грн) / 33 робочі дні). 
Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного переведення позивача становить 27 229,44 грн (1944,96 грн ? 14 робочі дні).
У справі встановлено, що незаконне призупинення трудового договору із позивачем відбулося у квітні 2022 року, тому для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним призупиненням трудового договору суд бере здійснені відповідачем позивачу виплати за лютий та березень 2022 року.
Відповідно до довідки про доходи позивачу у лютому 2022 року нараховано дохід у розмірі 32 241,58 грн, у березні 2022 року - 19 648,20 грн (т. 1 а. с. 79). 
Разом з цим, суд враховує показання сторони відповідача про те, що у вказаній довідці помилково включено до суми доходу у березні 2022 року суму 1 944,96 грн, яка не входила в зарплатний фонд на посаді начальника відділу внутрішнього просування, а була сплачена позивачу на посаді установника декорацій виробничого відділу. 
Таким чином, середньоденний заробіток позивача за лютий, березень 2022 року складає 1542,95 грн ((32 241,58 грн + 18 675,72 грн) / 33 робочі дні). 
Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного призупинення трудового договору позивача становить 155 837 грн. 95 коп. (1542,95 грн ? 101 робочий день).
Отже, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного переведення позивача у розмірі 27 229,44 грн та середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного призупинення трудового договору позивача у розмірі 155 837,95 грн, з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та зборів.
Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

З матеріалів справи встановлено, що 12.04.2022 року між ОСОБА_1 (клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Берберіс» (виконавець) укладено договір про надання професійної (правничої) допомоги № 12/04-А, за умовами якого виконавець зобов`язався протягом обумовлених строків надавати клієнту послуги професійної правової допомоги, а клієнт зобов`язався оплатити виконавцеві надані послуги та компенсувати фактичні витрати понесені під час надання послуг. 
12.04.2022 року між ОСОБА_1 (клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Берберіс» (виконавець) укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання професійної (правничої) допомоги від 12.04.2022 року № 12/04-А, де в п. 5 сторони погодили, що гонорар виконавця за надання послуг за цією додатковою угодою визначається у фіксованому розмірі та складає 35 000 грн, які сплачуються клієнтом протягом 10 робочих днів з дня набрання законної сили судовим рішенням, яким буде закінчено (без права апеляційного/касаційного оскарження) розгляд справи за позовом клієнта, передбаченим підпунктом 2.1. пункту 2 цієї додаткової угоди. 
Згідно з актом прийому-передачі послуг професійної правової (правничої) допомоги від 14.09.2022 року № 1 до договору про надання професійної (правничої) допомоги від 12.04.2022 року № 12/04-А загальний час, затрачений виконавцем на надання послуг з правової допомоги клієнту, складає 21 год. Надані такі послуги: підготовка та подання позовної заяви, складання та подання відповіді на відзив, направлення 4 адвокатських запитів , підготовка та подання процесуальних заяв у суді першої інстанції ; участь в судових засіданнях 04 липня 2022 року, 19 липня 2022 року, 09 вересня 2022 року, 14 вересня 2022 року, з урахуванням часу прибуття до суду та очікування судового засідання.
Згідно з актом прийому-передачі послуг професійної правової (правничої) допомоги від 18.04.2023 року № 2 загальний час, затрачений виконавцем на надання послуг з правової допомоги клієнту, складає 10,5 год. Надані такі послуги: підготовка та подання апеляційної скарги, підготовка та подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження, підготовка та подання заяви про відмову від частини позовних вимог, участь в судовому засіданні апеляційного суду 18 квітня 2023 року.
Згідно з актом прийому-передачі послуг професійної правової (правничої) допомоги від 14.08.2025 року № 3 , загальний час, затрачений виконавцем на надання послуг з правової допомоги клієнту, складає 10 год. Адвокатом надані такі послуги: підготовка та подання касаційної скарги, підготовка та подання письмових пояснень.
Згідно з актом прийому-передачі послуг професійної правової (правничої) допомоги від 27.02.2026 року № 4, загальний час, затрачений виконавцем на надання послуг з правової допомоги клієнту, складає 15 год. Адвокатом надані такі послуги: участь в судовому засіданні апеляційного суду 17.12.2025 року, аналіз письмових пояснень відповідача та подання заперечень, підготовка та подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи, ознайомлення з матеріалами справи, підготовка та подання заяви про розподіл судових витрат, участь в судовому засіданні апеляційного суду 04 березня 2026 року.
У заяві про відшкодування судових витрат представник позивача зазначив, що всього адвокатом було витрачено часу на надання правової допомоги по цій справі 56,5 годин, вартість однієї години - 600 грн. Вартість гонорару залишається незмінною 35 000 грн., яка відповідно до умов договору підлягає сплаті клієнтом після фактичного виконання судового рішення відповідачем.
В судовому засіданні представник відповідача Лисенко Н.П. вважала витрати на правову допомогу неспівмірними зі складністю справи, тому просила зменшити суму витрат. 

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Аналізуючи акти прийому-передачі послуг професійної правничої допомоги, враховуючи обсяг вчинених процесуальних дій представником позивача, обсяг виконаної адвокатом роботи, враховуючи складність справи, враховуючи заяву представника відповідача про зменшення судових витрат, колегія суддів частково погоджується з доводами представника відповідача, однак вважає, що заявлена вартість правничої допомоги може бути зменшена лише з огляду на те, що підготовка та подання до суду клопотання про розподіл судових витрат не є правовою допомогою, а заявлену представником відповідача неспівмірність вартості правової допомоги до обсягу наданих послуг можливо застосувати лише щодо підготовки та подання заяв/клопотань процесуального характеру.
Керуючись такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, приймаючи до уваги обсяг вчинених процесуальних дій представником позивача, обсяг виконаної адвокатом роботи, враховуючи складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про стягнення із відповідача на користь позивача суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). 
Згідно з квитанцією від 25.05.2022 року ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 2 977,77 грн за подання позовної заяви до суду першої інстанції (т. 1 а. с. 94). 
Згідно з квитанцією від 27.10.2022 року ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 4465,80 грн за подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції (т. 3 а. с. 102).
Згідно з платіжною інструкцією від 10.07.2023 року № 33 ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 5 954,40 грн за подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції (т. 4 а. с. 27). Всього сплачено судового збору на суму 13 397 грн. 40 коп.
Проте оскільки позовні вимоги судом задоволено частково, судовий збір за одну немайнову вимогу, сплачений у трьох судових інстанціях, відшкодуванню позивачу не підлягає.
Таким чином, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій судовий збір пропорційно обсягу задоволених позовних вимог у розмірі : 13 397 грн. 40 коп. - 4465 грн. 80 коп. = 8931 грн. 60 коп.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи те, що позивач був звільнений від сплати судового збору в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 8238,01 грн. 
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року в частині, що не визнана нечинною згідно з ухвалою Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року, - скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства Київської міської ради «Телекомпанія «Київ» про скасування наказів та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково. 
Визнати неправомірним переведення ОСОБА_1 на посаду установника декорацій виробничого відділу на підставі наказу Комунального підприємства Київської міської ради «Телекомпанія «Київ» №56-к від 29 березня 2022 року.
Визнати незаконним та скасувати наказ №70-к від 21 квітня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_9 ».
Стягнути з Комунального підприємства Київської міської ради «Телекомпанія «Київ» (місце знаходження: 01001, місто Київ, вул. Хрещатик, 36; код ЄДРПОУ 25195855) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного переведення в розмірі 27 229 грн. 44 коп., за вирахуванням із цієї суми податків та обов`язкових платежів.
Стягнути з Комунального підприємства Київської міської ради «Телекомпанія «Київ» (місце знаходження: 01001, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36; код ЄДРПОУ: 25195855) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного призупинення трудового договору в сумі 155 837 грн. 95 коп., за вирахуванням із цієї суми податків та обов`язкових платежів.
В іншій частині позову - відмовити.
Стягнути з Комунального підприємства Київської міської ради «Телекомпанія «Київ» на користь ОСОБА_1 судові витрати: по сплаті судового збору - на загальну суму 8 931 грн. 60 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 30 000 грн.
Стягнути з Комунального підприємства Київської міської ради «Телекомпанія «Київ» на користь держави судовий збір в розмірі 8 238 грн. 01 коп. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 17 липня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.