П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/24730/25	

Категорія: 109040000 Головуючий в 1 інстанції: Хом`якова В.В.
Місце ухвалення: м. Одеса
Дата складання повного тексту:17.03.2026р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого – Бітова А.І.
суддів – Лук`янчук О.В.
– Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою державного реєстратора Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Тетяни Сергіївни на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до державного реєстратора Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Тетяни Сергіївни про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до адміністративного суду з позовом до державного реєстратора Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Т.С. про:
- визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Т.С. про відмову в проведенні реєстраційних дій від 20 травня 2025 року №79007444;
- зобов`язання Державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Т.С. здійснити реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_1 на належну їй на праві спільної часткової власності 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язання Державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Т.С. здійснити реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_2 на належну їй на праві спільної часткової власності 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язання Державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Т.С. здійснити реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_3 на належну йому на праві спільної часткової власності 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;
- стягнути на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області;
- стягнути на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області;
- стягнути на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області. 
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачі вказували, що вони є співвласниками квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 61,2 кв.м, житлову 29,8 кв.м. Право спільної власності на зазначену квартиру позивачі набули внаслідок приватизації квартири, що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Каховської міської ради Херсонської області та зареєстрованого Каховським державним бюро технічної інвентаризації. Також, у позивачів наявні і інші документи на квартиру, а саме: ордер на жиле приміщення, технічний паспорт на приватизовану квартиру, план квартири та технічна характеристика квартири.
Внаслідок повномасштабної збройної агресії зі сторони Російської федерації позивачі змушені були покинути своє житло та проживати в якості внутрішньо переміщених осіб у м. Одесі
09 травня 2025 року позивачі звернулись до державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області із заявою про проведення державної реєстрації права спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
За результатами розгляду вказаної заяви державним реєстратором прийнято рішення №79007444 від 20 травня 2025 року про відмову в проведенні реєстраційний дій, в якому підставою для відмови зазначено п.4 ч.1 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі Закон №1952-IV) – подані для проведення державної реєстрації документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Позивачі не погодилися із рішенням державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційний дій, що стало підставою для звернення позивача до суду.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що Законом №1952-IV прямо передбачені: необхідність звернення державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, до органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, за отриманням інформації (довідок, засвідчених в установленому законодавством порядку копій документів тощо), та отримання цієї інформації; - необхідність цієї інформації для такої реєстрації.
У зв`язку із ненаданням органом (КП "Каховське бюро технічної інформації"), передбаченим п.3 ч.3 ст. 10 Закону №1952-IV, інформації (документів), що також передбачена цією нормою Закону як обов`язкова для державної реєстрації, відповідачем, на підставі п.4 ч.1 ст. 24 Закону №1952-IV було прийняте рішення №79007444 про відмову в проведенні державної реєстрації.
Нормами Закону №1952-IV не передбачено виключень у п.3 ч.3 ст. 10 Закону для державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, у зв`язку із неможливістю надання особою для державної реєстрації або неможливістю отримання державним реєстратором для цієї мети документів, яка (неможливість) обумовлена обставинами, що не залежать від заявника (війна, окупація, техногенна або природня катастрофа, наслідки пожежі тощо).
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до державного реєстратора Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Т.С. про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Т.С. про відмову в проведенні реєстраційних дій від 20 травня 2025 року №79007444.
Зобов`язано Державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Т.С. здійснити реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_1 на належну їй на праві спільної часткової власності 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язано Державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Т.С. здійснити реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_2 на належну їй на праві спільної часткової власності 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язано Державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Т.С. здійснити реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_3 на належну йому на праві спільної часткової власності 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 211,20 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 211,20 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 211,20 грн.
В апеляційній скарзі державного реєстратора Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Т.С. ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги:
- згідно ч.3 ст. 10 Закону №1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно полягає у вчиненні державним реєстратором обов`язкових дій: перевірці отриманих від заявника документів та прав, що засвідчуються цими документами, на відповідність їх законодавству; встановленні наявності/відсутності підстав для залишення заяви особи без руху, що безпосередньо витікає із перевірки отриманих документів на відповідність законодавству, у разі державної реєстрації речового права (права власності), яке виникло до 01 січня 2013 року, - вжитті заходів із отримання від уповноважених органів інформації/відомостей/документів, передбачених Законом, щодо реєстрації такого права;
- апелянт звертає увагу на конструкції норми п.3 ч.3 ст. 10 Закону №1952-IV, згідно якої державний реєстратор: "3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії"; тобто, Законом №1952-IV прямо зазначено, що запитувана інформація про право власності, яке виникло до 2013 року, є обов`язковою для реєстрації такого права власності в Державному реєстрі речових прав;
- Закон №1952-IV не містить виключень щодо необхідності отримання такої інформації, наприклад у разі надання заявником свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане до 01 січня 2013 року, натомість, згідно норм ч.2 ст. 17 ("Реєстраційна справа") Закону №1952-IV реєстраційна справа включає заяви на проведення реєстраційних дій, документи, на підставі яких проведено реєстраційні дії, документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, а також відомості з реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав, запити державного реєстратора та документи, отримані із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року;
- суд першої інстанції зобов`язавши державного реєстратора провести державну реєстрацію речових прав позивачів на частину нерухомого майна знехтував як нормами п.3 ч.3 ст. 10 Закону №1952-IV, зобов`язавши державного реєстратора вчинити реєстраційну дію за відсутності передбачених Законом №1952-IV документів, так і знехтував нормами ч.2 ст. 17 Закону №1952-IV зобов`язавши державного реєстратора сформувати реєстраційну справу на об`єкт, яка не буде містити передбачену ч.2 ст. 17 Закону №1952-IV обов`язкову інформацію/документацію;
- апелянт зауважує, що норми ч.3 ст. 3 Закону №1952-IV реалізуються саме в порядку, передбаченому п.3 ч.3 ст. 10 Закону №1952-IV, позаяк державний реєстратор, отримавши разом із заявою про реєстрацію речового права свідоцтво про реєстрацію такого права, видане до 01 січня 2013 року та відомості про яке відсутні в Державному реєстрі речових прав, позбавлений можливості в інший, ніж передбачено нормами п.3 ч.3 ст. 10 Закону №1952-IV спосіб перевірити актуальність (дійсність) такого свідоцтва;
- постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2022 року №209 "Про деякі питання державної реєстрації та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану" не запроваджено виключень із застосування норм п.3 ч.3 ст. 10 Закону №1952-IV;
- нормами ст.ст. 209, 321, 328, 657 ЦК України регламентовано відносини щодо нотаріального посвідчення правочинів, підстав набуття права власності, захисту права власності, форм окремих договорів купівлі-продажу тощо, проте, спір у даній справі не є спором про речове право - право власності на нерухоме майно, про підстави його набуття, про форму договору тощо; предметом спору у справі є законність рішення державного реєстратора про відмову у проведенні державної реєстрації, прийняте з підстав відсутності передбачених Законом обов`язкових для реєстрації в даному випадку документів/інформації; відповідно, судовому з`ясуванню підлягають дії державного реєстратора на предмет їх відповідності вимогам Закону №1952-IV, а не підстави та порядку набуття у власність нерухомого майна;
- Постанова Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1998 року №192 "Про заходи щодо створення системи реєстрації прав на нерухоме та рухоме майно", на яку посилався суд першої інстанції, втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року №142, тобто за 22 роки до виникнення спору у даній справі, відповідно, норми означеної постанови не можуть бути застосовані для оцінки правовідносин, що виникли в 2025 році;
- суд першої інстанції вказав, що Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Держбуду України від 09 червня 1998 року №121, зареєстрована у Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за №99/2839 втратила чинність згідно з наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 15 лютого 2002 року №36 у зв`язку з прийняттям Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за №157/6445; апелянт зауважує, що означене Тимчасове положення також втратило чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України від 14 грудня 2012 року №1844/5, відповідно, норми означених нормативно-правових актів не можуть бути застосовані для оцінки правовідносин, що виникли в 2025 році;
- суд першої інстанції, на думку апелянта, недотримався норм ч.2 ст. 2 КАС України, зосередився не на з`ясуванні відповідності дій державного реєстратора та оскаржуваного рішення, а на з`ясуванні питання щодо наявності у позивачів права власності на нерухоме майно, тим самим суд, розглядаючи справу, не тільки безпідставно вийшов за межі предмету спору, але й порушив вимоги щодо обґрунтованості судового рішення (ст. 242 КАС України);
- при цьому суд фактично припустив, що свідоцтво про право власності від 10 червня 1996 року на час розгляду спору є дійсним, однак, обставина дійсності оглядом свідоцтва не встановлюється, саме задля підтвердження актуальності (дійсності) правовстановлюючих та реєстраційних документів на нерухоме майно, що були укладені/видані до 01 січня 2013 року, законодавцем нормами п.3 ч.3 ст. 10 Закону №1952-IV і запроваджено процедуру отримання інформації щодо такого нерухомого майна у органів, що здійснювали реєстрацію права власності на нерухоме майно.
У відзиві представника позивача Дорошенко А.В. на апеляційну скаргу вказується, що відмова у реєстрації в умовах, коли заявники надали всі документи, які об`єктивно могли бути надані, з огляду на обставини непереборної сили, є непропорційним обмеженням права власності, гарантованого ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; оцінка наявності у позивачів правовстановлюючого документа, дійсного відповідно до чинного законодавства, є невід`ємним елементом перевірки законності рішення про відмову в реєстрації. Суд першої інстанції не виходив за предмет спору, оскільки встановлював чи прийнято рішення обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Зокрема іншого в відзиві зазначалося, що посилання на нормативні акти, що втратили чинність не є підставою для скасування рішення, яке є законним і обґрунтованим по суті. Неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення у разі, якщо воно вплинуло на правильність вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги державного реєстратора Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Т.С., перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: ОСОБА_3 .
Позивачі є співвласниками квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 61,2 кв.м.
Право власності на зазначену квартиру ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 набули внаслідок приватизації квартири, що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Каховської міської ради Херсонської області 10 червня 1996 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 10 червня 1996. року №243, зареєстрованого Каховським державним бюро технічної інвентаризації 19 червня 1996 року за №4730 в книзі 23.
Також, у позивачів наявні ордер на жиле приміщення №365 від 17 липня 1987 року, технічний паспорт на приватизовану квартиру, план квартири та технічна характеристика квартири. Паспорт та план складено та підписано начальником БТІ 19 травня 1996 року.
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 , належну йому 1/4 частину квартири успадкувала ОСОБА_2 (раніш прізвище ОСОБА_6 ), про що відомості внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно 21 травня 2020 року.
Внаслідок повномасштабної збройної агресії зі сторони Російської федерації позивачі змушені були покинути своє житло та проживати в якості внутрішньо переміщених осіб у м. Одесі, зазначене підтверджується довідкою №5136-5002945985 від 06 вересня 2023 року (щодо ОСОБА_2 ), довідкою №5125-5002395449 від 13 грудня 2022 року (щодо ОСОБА_3 ) та довідкою №5106-5003473348 від 01 жовтня 2024 року (щодо ОСОБА_1 ).
09 травня 2025 року позивачі звернулись до державного реєстратора прав на нерухоме майно Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області із заявою за реєстраційним номером 66837868 про проведення державної реєстрації права спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна – квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
За результатами розгляду вказаної заяви державним реєстратором прийнято рішення №79007444 від 20 травня 2025 року про відмову в проведенні реєстраційний дій, в якому підставою для відмови зазначено п.4 ч.1 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" – подані для проведення державної реєстрації документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Таке рішення відповідача позивачі вважали протиправним та звернулися до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку позивачів документ (свідоцтво про право власності), що посвідчує набуття права та позначка на ньому, яка свідчить про проведення державної реєстрації до 01 січня 2013 року, був долучений до пакету документів з яким останні зверталися до державного реєстратора, відповідно до норм чинного законодавства, для проведення державної реєстрації речового права на об`єкт нерухомого майна. При цьому, запитувана державним реєстратором інформація у КП "Каховське бюро технічної інформації", не може бути надана у зв`язку із окупацією міста Каховка. Разом з тим, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачами подано всі необхідні документи для проведення реєстрації права власності у реєстрі речових прав.
У зв`язку із зазначеним, суд першої інстанції вважав, що прийняте рішення державного реєстратора від 20 травня 2025 року №79007444 про відмову в проведенні реєстраційних дій з причин відсутності підтвердженої інформації державної реєстрації права власності до 01 січня 2013 року на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є таким, що порушує право позивачів, є протиправним та підлягає скасуванню.
Виходячи з системного аналізу встановлених обставин справи та вимог законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, ЦК України, Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, Постанови Кабінету Міністрів України від 06 березня 2022 року №209 "Про деякі питання державної реєстрації та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану", Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року,
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються, зокрема, Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року №1952-IV (далі - Закон №1952-IV).
Згідно п.1 ч.1 ст. 2 Закону №1952 – державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч.3 ст.3 Закону №1952, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з ч.3 цієї статті у випадках, визначених ст. 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (ч.4 ст. 3 Закону №1952).
Згідно абз.4 ч.5 ст. 3 Закону №1952 державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 6 Закону №1952 суб`єктами державної реєстрації прав є виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення), які набувають повноважень у сфері державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення.
Згідно ч.3 ст. 10 Закону №1952 державний реєстратор:
1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;
2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;
3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
Відповідно до п.1 ст. 20 Закону №1952 заява на проведення реєстраційних дій подається заявником у паперовій формі, а у випадках, передбачених законодавством, - в електронній формі разом з оригіналами документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, чи їх копіями, засвідченими державними органами, органами місцевого самоврядування (якщо оригінали таких документів відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування).
Згідно ст. 23 Закону №1952 розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у таких випадках:
1) подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством;
2) неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року.
Державний реєстратор у строк, встановлений для державної реєстрації прав, приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та невідкладно повідомляє про це заявника.
Якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора про відновлення розгляду заяви.
Відповідно до ст. 24 Закону №1952 передбачено умови для відмови в державній реєстрації прав, а саме після завершення строку, встановленого ч.3 ст. 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав (п.8 ч.1 ст. 24 Закону).
Враховуючи встановлені обставини у справі, слід приймати до уваги, що умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі - Порядок №1127).
Відповідно до п.12 Порядку №1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.
Згідно п.14 Порядку №1127 у разі коли під час розгляду заяви встановлено наявність підстав, передбачених законом для зупинення розгляду заяви, державний реєстратор невідкладно приймає рішення щодо зупинення розгляду заяви.
Якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення щодо зупинення розгляду заяви виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, а також у разі коли державним реєстратором протягом 30 робочих днів з моменту прийняття відповідного рішення на запит отримано документи та/або інформацію, необхідні для державної реєстрації прав, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора щодо відновлення розгляду заяви.
У разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог або неотримання на запит документів та/або інформації, необхідних для державної реєстрації прав, у строк, встановлений в абзаці другому цього пункту, державний реєстратор приймає рішення щодо відмови в державній реєстрації прав.
Згідно п.23 Порядку №1127 за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття з відповідним обґрунтуванням їх застосування.
Зміст наведених норм дає підстави дійти висновку, що законодавцем чітко встановлено процедуру розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, яка включає в себе перевірку документів на предмет відповідності таких вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявності підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.
Приймаючи рішення про відмову у вчиненні реєстраційних дій державним реєстратором повинно братися до уваги норми Постанови Кабінету Міністрів України від 06 березня 2022 року №209 "Про деякі питання державної реєстрації та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану", норм Цивільного законодавства та норм Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".
Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває.
Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивачів право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Відповідно до ст.. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Нормами ст. 11 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України. За державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території.
За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.
Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України.
Система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01 січня 2013 року, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.
До 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.
Запитувана державним реєстратором інформація у КП "Херсонське бюро технічної інвентаризації" Херсонської обласної ради не може бути надана у зв`язку із окупацією, разом з тим, позивачем подано необхідні документи для проведення реєстрації права власності у реєстрі речових прав: доказами які підтверджують право власності на спірну квартиру є свідоцтво на право власності на житло, видане виконавчим комітетом Каховської міської ради Херсонської області 10 червня 1996 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 10 червня 1996 року №243, зареєстрованого Каховським державним бюро технічної інвентаризації 19 червня 1996 року за №4730 в книзі 23; ордер на жиле приміщення №365 від 17 липня 1987 року; технічний паспорт на приватизовану квартиру; план квартири; технічна характеристика квартири (наявні в матеріалах справи). Паспорт та план складено та підписано начальником БТІ 19 травня 1996 року.
У зв`язку із зазначеним, прийняте рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову в проведенні реєстраційних дій №79007444 від 20 травня 2025 року є таким, що порушує майнове право позивачів та підлягає скасуванню, а відтак позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.
Стосовно зобов`язання відповідача здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.
Згідно ст. 11 Закону №1952 державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Аналіз вказаних положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дає підстави стверджувати, що під час розгляду заяви про державну реєстрацію і поданих документів державний реєстратор має виключну компетенцію у питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.
Державна реєстрація прав на нерухоме майно відноситься до компетенції державного реєстратора, який приймає відповідне рішення за умови відповідності заявлених прав, поданої заяви та долучених до неї документів вимогам, встановленим законом.
Законодавець чітко передбачив як підстави, порядок, строки, процедуру проведення реєстраційних дій щодо речових прав на нерухоме майно, так і порядок, строки, відповідну процедуру та підстави для відмови у проведенні таких реєстраційних дій.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє.
У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що єдиною підставою для відмови позивачу в проведенні реєстраційних дій слугувало неотримання інформації на запит у зв`язку з окупацією м. Каховка, оцінку якій судом надано в межах даного провадження, а тому судова колегія дійшла висновку що, з метою ефективного захисту прав позивачів, слід зобов`язати відповідача здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме, на квартиру , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що має загальну площу 61,2 кв.м., житлову 29,8 кв.м.
Враховуючи все вищевикладене, колегія судів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Судова колегія не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу державного реєстратора Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області Воробель Тетяни Сергіївни залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 15 липня 2026 року.

Головуючий:  Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.