Справа № 457/335/26 Головуючий у 1 інстанції: Василюк Т.В. 
Провадження № 22-ц/811/1415/26 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 серпня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Трускавецького міського суду Львівської області від 19 березня 2026 року в складі судді Василюк Т.В. у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до держави Україна – Трускавецької міської ради, відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно, ОСОБА_3 , з участю третіх осіб без самостійних вимог приватного нотаріуса Ломакіної Оксани Ярославівни, державного нотаріального архіву м. Дрогобича Дрогобицької міської ради, КП ЛОР «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, Перша Львівська державна нотаріальна контора та Бориславської державної нотаріальної контори, про визнання права власності, встановлення юридичних фактів, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації,-
встановив:

У лютому 2026 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до держави Україна – Трускавецької міської ради, відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно, ОСОБА_3 , з участю третіх осіб без самостійних вимог приватного нотаріуса Ломакіної Оксани Ярославівни, державного нотаріального архіву м. Дрогобича Дрогобицької міської ради, КП ЛОР «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, Перша Львівська державна нотаріальна контора та Бориславської державної нотаріальної контори, про визнання права власності, встановлення юридичних фактів, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації.
Ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 17 березня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.
Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження з викликом сторін, призначено підготовче судове засідання.
Одночасно з позовною заявою позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали заяву про забезпечення позову, просили заборонити відповідачу ОСОБА_3 та будь яким іншим особам відчужувати, дарувати, продавати, передавати в іпотеку чи іншим способом розпоряджатися житловим будинком та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 до набрання законної сили рішенням суду у даній справі; заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам та іншим суб`єктам державної реєстрації здійснювати будь які реєстраційні дії щодо зазначеного об`єкта нерухомості до набрання законної сили рішенням суду.
Заяву обґрунтовують тим, що спір стосується права власності на нерухоме майно, а наявність зареєстрованого права власності у відповідачки надає ій можливість у будь який момент відчужити майно третім особам, передати його в іпотеку, здійснити повторну державну реєстрацію. 
У разі відчуження спірного майна третій особі виконання можливого рішення суду про витребування майна стане значно ускладненим або неможливим. Зазначають, що Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що у спорах щодо права власності на нерухомість заборона відчуження є співмірним заходом забезпечення позову. Запропонований захід не позбавляє відповідача права користування майном; не вирішує спір по суті; спрямований виключно на збереження існуючого стану до ухвалення рішення суду. Просили заяву задовольнити.
Оскаржуваною ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 19 березня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову – відмовлено.
Ухвалу суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , вважає, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, суперечить усталеній практиці Верховного Суду, містить ознаки свавільного застосування суддівської дискреції, суд першої інстанції усунув інститут забезпечення позову як такий, створивши вимоги, не передбачені законом.
Звертає увагу, що суд в ухвалі вимагає від позивачів доведення наміру відчуження, доказів підготовчих дій, однак закон визначає достатнім обґрунтоване припущення ризику, а не доведення факту.
Вважає, що суд підмінив критерій “ймовірності” на “беззаперечність”, вийшовши за межі судових повноважень.
Суд формально виклав норми права, але не застосував їх до фактичних обставин, проігнорував характер спору.
Посилання суду на відсутність реєстраційного номера “недостатню ідентифікацію” є надуманими, оскільки, об`єкт чітко визначений адресою, відтак ці недоліки є усувними, вони не впливають на можливість забезпечення позову.
Внаслідок відмови створено реальний ризик відчуження майна. 
Суд не забезпечив баланс інтересів сторін та не врахував характер спору, що призвело до порушення права позивача на ефективний судовий захист.
Просить скасувати ухвалу Трускавецького міського суду Львівської області від 19.03.2026, постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.
Учасники справи будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання 18 серпня 2026 року не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до приписів частини першої завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Постановляючи оскаржувану ухвалу місцевий суд виходив з того, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
Метою забезпечення позову є збереження зазначеного майна у власності відповідача до вирішення справи в суді.
В свою чергу, заявники не вказали обґрунтованих підстав та мети забезпечення позову, не навели та не підтвердили належними доказами, що невжиття таких заходів, а саме: накладення заборони відповідачу ОСОБА_3 та будь яким іншим особам відчужувати, дарувати, продавати, передавати в іпотеку чи іншим способом розпоряджатися житловим будинком та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 до набрання законної сили рішенням суду у даній справі; накладення заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам та іншим суб`єктам державної реєстрації здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо зазначеного об`єкта нерухомості до набрання законної сили рішенням суду, перешкоджатиме виконанню законного та обґрунтованого рішення суду у майбутньому.
Також не доведено, що існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання рішення суду, що сторона відповідача має намір відчужити спірне майно.
Більше того, не наведені окремі ідентифікатори об`єкта (реєстраційний номер об`єкта нерухомості/номер запису про право), що унеможливлює оперативне й коректне внесення відповідного обтяження до Державного реєстру речових прав, така невизначеність суб`єкта та технічних параметрів об`єкта суперечить вимогам ст. 151 ЦПК України щодо змісту заяви і критерію виконуваності судового акта.
Посилання заявників на те, що наявність зареєстрованого права власності у відповідача надає йому можливість у будь який момент відчужити майно третім особам; передати його в іпотеку; здійснити повторну державну реєстрацію «має загальний характер і не підкріплене конкретними даними про підготовчі дії до відчуження (укладання попередніх договорів, розміщення оголошень, подання заяв про реєстраційні дії тощо). Сам по собі факт наявності запису про право у відповідача і абстрактна можливість відчуження не свідчать автоматично про існування реальної загрози утруднення виконання рішення саме у цій справі, тому недостатньо підстав для висновку про наявність «достатньо обґрунтованого припущення».
Відсутність у позивачів правовстановлюючих документів на спірний будинок не перешкоджає розгляду спору по суті, однак на стадії забезпечення позову це вимагає від заявника підвищеної точності у визначенні об`єкта та підтвердження зв`язку цього об`єкта з предметом позову документами з Державного реєстру (актуальна інформаційна довідка/витяг), аби суд мав можливість безпомилково ідентифікувати майно і забезпечити виконуваність ухвали. Таких належних і допустимих доказів у поданих матеріалах не надано.
З урахуванням викладеного, суд прийшов висновку, що заявлений захід забезпечення у запропонованій редакції є невизначеним за колом зобов`язаних осіб та ідентифікацією об`єкта, а також недостатньо обґрунтованим доказами реальної загрози утруднення виконання рішення, за таких умов його застосування призвело б до непропорційного втручання у права відповідача та могло б ускладнити належне внесення обтяження до реєстру, що суперечить засадам співмірності, обґрунтованості й ефективності заходів забезпечення (ст. 149-151 ЦПК України).
Таким чином, розглянувши заяву в межах заявлених вимог та наданих доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку про необґрунтованість вимог заявників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим їхня заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.
При цьому, суд вказав, що відмова в задоволенні заяви на цій стадії не перешкоджає повторному зверненню з урахуванням наведених зауважень, зокрема: (а) чітким формулюванням заборони ОСОБА_3 відчужувати спірний об`єкт; (б) забороною державним реєстраторам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нього; (в) повною ідентифікацією майна (адреса, площа, реєстраційний номер об`єкта/номер запису про право; за наявності кадастровий номер земельної ділянки як орієнтир місця розташування); (г) доданням актуальної інформаційної довідки з ДРРП та інших доказів, що підтверджують реальність загрози відчуження.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.
Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).
З огляду на викладене, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 1/an_8423/ed_2018_02_28/pravo1/T04_1618.html?pravo=1#8423" title="Цивільний процесуальний кодекс України (ред. з 15.12.2017); нормативно-правовий акт № 1618-IV від 18.03.2004">ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вінзвернувся або має намір звернутися до суду.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Види забезпечення позову, які можуть застосовуватися судом визначені ч. 1 ст. 150 ЦПК України.
Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.
Виходячи з аналізу вищезазначених норм, колегія суддів констатує, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими заявник пов`язує застосування певного виду забезпечення позову.
Підставність заяви про забезпечення позову повинна бути доведена заявником з врахуванням вимог ст. 12 ЦПК України.
Разом з цим, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи чи підставність позовних вимог, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. 
Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.
Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») наголошено, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Із встановлених апеляційним судом обставин вбачається, що у провадженні Трускавецького міського суду Львівської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до держави Україна – Трускавецької міської ради, відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно, ОСОБА_3 , з участю третіх осіб без самостійних вимог приватного нотаріуса Ломакіної Оксани Ярославівни, державного нотаріального архіву м. Дрогобича Дрогобицької міської ради, КП ЛОР «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, Першої Львівська державна нотаріальна контора та Бориславської державної нотаріальної контори, про визнання права власності, встановлення юридичних фактів, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації.
Звертаючись із позовними вимогами, позивачі покликаються на те, що спірне майно, після смерті ОСОБА_4 , перейшло до позивачів, однак приватним нотаріусом зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_3 , жодного волевиявлення спадкоємців на відчуження майна не було, тому таке вибуло з володіння власників поза їх волею.
Таким чином, слідуючи матеріалам справи та незважаючи на те, що позовні вимоги мають немайновий характер, такі напряму стосуються нерухомого майна, як об`єкту цивільних прав.
Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи (ст. 178 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Згідно із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 657/1211/19 (провадження № 61-3353св20) умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Колегія суддів виходить з того, що забезпечення позову є процесуальним питанням, тому перевіряючи законність оскаржуваної ухвали не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, які стосуються повноти, на думку апелянта, доказів та доводів сторони позивача, на підтвердження заявлених вимог, оскільки таким може бути надана правова оцінка лише при розгляді справи (заявлених позовних вимог) по суті.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з тим, що обгрунтовуючи обраний захід забезпечення позову, заявники не вказали обґрунтованих підстав та мети такого забезпечення, не навели та не підтвердили належними доказами, що невжиття відповідних заходів, перешкоджатиме виконанню можливого рішення суду у майбутньому.
Зокрема, суду не доведено, що існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання рішення суду, оскільки відповідачка має намір відчужити спірне майно.
Натомість, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.
Крім того, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Так, заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними і співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (постанова Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №911/949/20).
Колегія суддів звертає увагу, що обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову.
Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
У висновках постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 зазначено, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків, щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб.
При цьому, важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази.
Як на підставу заявлених вимог апелянт ОСОБА_1 покликається на те, що житловий будинок та земельна ділянка вибули з її володіння не з її волі, фактично у позасудовий порядок, шляхом державної реєстрації права власності приватним нотаріусом відповідного будинковолодіння за відповідною фізичною особою.
В свою чергу, заява про забезпечення позову не містить посилань на докази, що підтверджують неможливість чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову в обраний позивачем спосіб може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги фактично дублюють аргументацію заяви про забезпечення позову, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом при вирішенні питання про забезпечення позову у даній справі порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування судового рішення.
При цьому, суд першої інстанції правильно звернув увагу, що заявниками не наведені окремі ідентифікатори об`єкта (реєстраційний номер об`єкта нерухомості/номер запису про право), що унеможливлює оперативне й коректне внесення відповідного обтяження до Державного реєстру речових прав. 
При цьому, така невизначеність суб`єкта та технічних параметрів об`єкта суперечить вимогам ст. 151 ЦПК України щодо змісту заяви і критерію виконуваності судового акта.
Більше того, заперечуючи висновки суду щодо недостатньої ідентифікації, апелянтка зазначає, що об`єкт чітко визначений адресою, а відповідні недоліки є усувними та не впливають на можливість забезпечення позову, тим самим погоджується із наявністю відповідних недоліків.
Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Отже, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
У контексті зазначеного суд першої інстанції звернув увагу заявників на те, що відмова в задоволенні заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду з урахуванням наведених зауважень (недоліків).
Добросовісність необхідно розуміти як реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі №601/485/23 (пункт 75)).
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідносин (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц тощо), зокрема процесуальних.
Разом з цим, потрібно розмежовувати матеріальну та процесуальну добру совість, зловживання процесуальними правами і зловживання матеріальними (цивільними) правами як за сферою застосування відповідних юридичних конструкцій, так і за наслідками такого застосування.
Незважаючи на те, що між сторонами існує спір, колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду про безпідставність заяви про забезпечення позову, тому висновок місцевого суду про відмову у вжитті заходів забезпечення, є обгрунтованим.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш ніж логічно обґрунтованими та послідовними.
За таких обставин колегія суддів приходить висновку, що ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Трускавецького міського суду Львівської області від 19 березня 2026 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 18 серпня 2026 року.
Головуючий:        А.В. Ніткевич
Судді:         С.М. Бойко
С.М. Копняк