Справа № 344/19987/25
Провадження № 2/344/1767/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(З А О Ч Н Е)

17 липня 2026 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі: 
головуючого – судді Мелещенко Л.В. 
за участю секретаря судового засідання – Дутки Р.-І.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав,- 
В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача.
07 листопада 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав. 
Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначає, що перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем по справі За час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вже тривалий період часу діти проживають з позивачем та перебувають на його повному утриманні, оскільки мати дітей не приймає участі в їх утриманні, вихованні, забезпеченні, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкоголем, має проблеми з психікою, може зашкодити розвитку дітей, їх здоров`ю та життю. На даний час позивачу невідомо адреса проживання відповідача. Фактично мати дитини самоусунулася від виконання батьківських обов`язків по відношенню до дітей.
За таких обставин позивач просить суд постановити рішення, яким позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей (а.с.1-3).
Процесуальні дії у справі.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 листопада 2025 року дану цивільну справу розподілено для розгляду головуючому судді Мелещенко Л.В. (а.с. 22-23).
Ухвалою суду від 17 листопада 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін (а.с.27-29).
Ухвалою суду від 16 червня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено лану цивільну справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с.98-99).
Пояснення учасників справи у судовому засіданні.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечував.
У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не прибула, про причини неявки суд не повідомила, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином. зокрема, відповідач викликалася через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Жодних заперечень проти позову, в тому числі відзиву на позовну заяву, а також жодних інших заяв та клопотань від відповідачів не надійшло. 
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Бітківська Д.Є. вирішення даної справи поставила на розсуд суду.
Під час провадження по справі свідок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суду пояснив, що є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Його мати ОСОБА_5 десь 1,5-2 роки не займається його вихованням, утриманням, не цікавиться його життям. Його вихованням та утриманням займається лише батько, а мати фактично відсутня у його житті. 31 травня 2025 року мама було у нього на випускному. Він позитивно ставиться до позбавленні матері батьківських прав.
Неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суду пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є її батьками. З мамою вона не спілкується більше року. Коли мама та тато жили разом, то між ними були постійно сварки. Після того, як мама пішла, стосунки з батьком покращилися. Мама нею не цікавиться, не допомагає, не утримує, всім займається батько. 
Оскільки відповідач була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, проте не з`явилася у судове засідання без поважних причин та не повідомила про причини свої неявки, відзиву не подала, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі статей 280-282 Цивільного процесуального кодексу України ухвалив про заочний розгляд справи, про що 17 липня 2026 року прийнята відповідна ухвала.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Суд, вислухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 
Батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батько ОСОБА_1 та мати ОСОБА_5 (а.с. 5- 6).
Позивач працює з 17.07.2025 у ОСОБА_6 (а.с. 10-15).
08 березня 2025 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.1 ст.115 за заявою ОСОБА_7 (а.с.17).
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 22.04.2026 № 118 ОСОБА_1 зараховано до особового складу військової частини НОМЕР_1 (а.с.59).
Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області надано висновок, який затверджений рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області 28 травня 2026 року №716, згідно якого за доцільне позбавити батьківських (материнських) прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 70-78, 84-93).
Норми права, що підлягають застосуванню, та висновки суду
за результатами розгляду справи.
Згідно частини першої-другої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно частини третьої статті 51 Конституції України, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частина четверта статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно з частинами першою, другою та шостою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Статтею 150 Сімейного кодексу України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.
Згідно із частиною другою та частиною четвертою статті 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.
Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійний характер.
При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. 
Судова практика щодо застосування положень статті 164 Сімейного кодексу України є усталеною.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Позивач, звертаючись до суду з позовною вимогою про позбавлення батьківських прав відповідача,матір дітей, посилається на невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей, а також те, що мати веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями.
При цьому, суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б підтверджували винну та свідому поведінку відповідача ОСОБА_5 щодо ухилення від участі у вихованні дітей, умисне і свідоме нехтування нею батьківськими обов`язками, які б, у свою чергу, свідчили про наявність правових підстав для позбавлення її батьківських прав стосовно неповнолітніх дітей.
Також позивачем не надано жодних належних та допустимих доказі того, що за ухилення від виконання батьківських обов`язків ОСОБА_5 притягалася до відповідальності, встановленої законом, а також що відповідач є хронічним алкоголіком.
Фактично позов ґрунтується лише на твердженнях позивача про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків дітей. 
Позивач не заявляв клопотання про допит свідків, які б могли підтвердити саме умисне невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків щодо дітей, не надав належних доказів на підтвердження умисної поведінки матері відносно невиконання обов`язків щодо дітей.
До матеріалів позовної заяви позивачем не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували заявлені вимоги.
Відповідно до частин другої, третьої статті 171 Сімейного кодексу України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
У судовому засіданні дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суду пояснила, що між батьками були постійно сварки, бажає жити з батьком, так як мама нею не цікавиться, не допомагає, не утримує, всім займається батько. 
Водночас, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.12.2024 у справі №561/474/24, озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.
Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, беручи до уваги, що фактично мати з донькою у комфортних умовах спілкувались, коди батьки перебували у шлюбі, суд вважає що висловлене ОСОБА_4 може бути викликане тривалою відсутністю матері у житті дитини та безпосереднім впливом інших дорослих.
Частиною четвертою статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.
Відповідно до частини п`ятої-шостої статті 19 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд оцінює висновок органу опіки та піклування у сукупності з іншими доказами, які містяться у матеріалах справи. Відтак, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.
Так, у матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування, в якому повідомлено про прийняття комісією рішення про доцільність позбавлення батьківських (материнських) прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На запитання суду, чи було особисте спілкування з ОСОБА_5 під час надання цього висновку, представник Органу опіки та піклування повідомила про відсутність такого спілкування, спілкування здійснювалося лише у телефонному режимі за номером телефону, вказаним позивачем. При цьому, чи належить цей номер телефону, за яким здійснювався виклик відповідача, саме відповідачу достовірно невідомо. Також додала, що при виїзді за адресою місця фактичного проживання відповідача, двері ніхто не відчиняв.
Оцінюючи висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд зазначає, що у ньому не наведено жодних обґрунтованих аргументів та обставин, які свідчать про доцільність застосування до  ОСОБА_5 такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, що свідчить про фактичну необ`єктивність та певну упередженість при наданні відповідного висновку. 
За таких обставин суд вважає, що висновок органу опіки і піклування не базується на достовірній інформації про усі фактичні обставини, які мають істотне значення, а тому відповідно до частини шостої статті 19 Сімейного кодексу України суд може не погодитися з ним.
Крім того, в позовній заяві та в поясненнях в судовому засіданні позивач не обґрунтував тієї обставини, що позбавлення батьківських прав є доцільним в інтересах саме дітей та в чому конкретно полягає така доцільність.
Судом в ході розгляду справи не встановлено обставин, які свідчили б про те, що ухилення матері від виховання дитини є умисним, або що нехтування нею своїми обов`язками по відношенню до дитини є свідомим.
Також судом не встановлено достатніх підстав для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав з огляду на недоведеність позивачем факту умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.
Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 Сімейного кодексу України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява №70879/11) Європейський суд з прав людини також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, провадження № 61-1682св22; від 19 лютого 2024 року в справі №159/2012/23, провадження № 61-15840св23; від 21 лютого 2024 року в справі №404/9387/21, провадження № 61-13425св23. 
Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 320/5094/19, провадження № 61-7357св21; від 07 березня 2024 року в справі №947/7448/22, провадження № 61-18610св23; від 01 серпня 2024 року в справі № 366/52/21, провадження № 61-8861св24).
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі №464/2040/23, провадження № 61-9216св24).
Натомість, позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України, на підтвердження того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 641/2867/17-ц, вказано, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Разом з тим у матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дитини.
Крім того, суд також вважає необхідним зазначити наступне.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та пункт 47 рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Тобто вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке у свою чергу не є абсолютним.
У силу статті 9 Конституції України, Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року).
Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).
Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури.
Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.
Як зазначалося вище, позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя. Таке втручання в даному випадку не є виправданим і пропорційним. Поведінка батька відносно своєї дитини свідчить про його спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки.
У цій справі відсутні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлена батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.
Після припинення сімейних стосунків між позивачем та відповідачем виникли неприязні стосунки. 
При цьому позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей та її винної поведінки.
Наявні в матеріалах справи докази вказують на помилки у вихованні та недостатню участь матері у житті дитини, однак не можуть слугувати підставою для позбавлення її батьківських прав.
Позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. 
Підстав для розірвання зв`язку дітей із рідною матір`ю суд не вбачає.
Зважаючи на те, що письмові докази, наявні в матеріалах справи, не містять відомостей про винну поведінку відповідача та під час розгляду справи не встановлено свідоме нехтування нею батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї, суд доходить висновку про відсутність підстав для застосування такого крайнього заходу впливу на матір як позбавлення її батьківських прав.
За таких обставин, враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, а інтересам дитини найкраще відповідатиме збереження її зв`язків з сім`єю, в тому числі і з біологічною матір`ю, крім того, позбавлення батьківських прав є виключною мірою сімейно-правової відповідальності, яка застосовується у разі, коли захистити права та інтереси дитини іншим шляхом неможливо, враховуючи, що доказів, які б підтверджували винну та умисну поведінку матері ОСОБА_5 по відношенню до її обов`язків щодо неповнолітньої доньки, а також доказів неможливості зміни поведінки матері в кращу сторону, судом не здобуто, оскільки стороною позивача таких обставин в ході розгляду справи не доведено. 
Відповідно до вимог частини першої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Усі інші пояснення учасників справи, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених у цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.
Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Розподіл судових витрат.
Згідно частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки судом у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, тому суд не має підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат в порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. 

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 51 Конституції України, ст.ст. 19, 164, 165, 166 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 273, 280-284, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав – відмовити у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи: 
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків не встановлено, місце проживання:  АДРЕСА_4 . 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, код ЄДРПОУ 04054346, місцезнаходження: 76008 м. Івано-Франківськ, вул. Грушевського, буд. 21.

Повний текст рішення складено та підписано 17 липня 2026 року.

Суддя Мелещенко Л.В.