ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и
04 вересня 2026 року | м. Ужгород | № 260/3246/26
13:55 год
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Скраль Т.В. 
при секретарі Колушкіна Ю.В., 
за участю сторін:
позивач: ОСОБА_1 не з`явився,
представник позивача: адвокат Шпуганич Василь Васильович,
відповідач 1: Державна служба України з безпеки на транспорті - представник не з`явився, 
відповідач 2: Управління Державного нагляду (контролю) у Закарпатській області Державної служби з безпеки на транспорті - представник не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), в особі представника Шпуганича Василя Петровича (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Підгірна 4 прим. 1а) до Державної служби України з безпеки на транспорті (03150, Київська область, м. Київ, вул. Антоновича, 51 ЄДРПОУ 39816845), Управління Державного нагляду (контролю) у Закарпатській області Державної служби з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування постанов, -
ВСТАНОВИВ:
У відповідності до статті 243 частини 3 КАС України 04 вересня 2026 року проголошено вступну та резолютивну частини ухвали. Ухвалу у повному обсязі складено 04 вересня 2026 року.
18 травня 2026 року ОСОБА_1 , через уповноваженого представника Шпуганича Василя Петровича, звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної служби України з безпеки на транспорті, якою просить: 1) визнати протиправною та скасувати постанову Управління державного нагляду (контролю) у Закарпатській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 05 травня 2026 року за № ОПШ 019034 про накладення на ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 адміністративно-господарського штрафу на суму 17 000 (сімнадцять тисяч) грн; 2) визнати протиправною та скасувати постанову Управління державного нагляду (контролю) у Закарпатській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 05 травня 2026 року за № ОПШ 019041 про накладення на ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 адміністративно-господарського штрафу на суму 17 000 (сімнадцять тисяч) грн.
01 червня 2026 року ухвалою суду відкрито провадження по даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Залучено до участі в справі - Управління державного нагляду (контролю) у Закарпатській області Державної служби України з безпеки на транспорт як відповідача 2.

1. Позиції сторін.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що як при складенні акту № ЕАР № 012418 так і акту ЕАР № 012418 які складені в один день на одному відрізку дороги проте відносно різних водіїв не зафіксовано перевезення вантажів, не досліджено наявність товаросупровідних документів та не встановлено чи заме вказані водії мають відношення до позивача ОСОБА_1 . Так автомобіль маки Mercedes д.н. НОМЕР_2 , вага не перевищує 3500 кг автомобіль марки Volkswagen д.н. НОМЕР_3 вага якого перевищує 3500 кг не належать позивачу. Отже відповідач дійшов помилкового висновку що у цих випадках позивач виконує функцію перевізника у розумінні ст. 1 ЗУ «Про автомобільний транспорт». Крім того, позивач не повідомлявся про час та місце розгляду справи, не отримував копії актів про порушення від 19 березня 2026 року.
18 червня 2026 року відповідачем 1 подано відзив на позовну заяву, в якому просять суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначають, що при перевірці виявлено перевезення продуктів харчування відповідно до накладної №954 від 18.03.2026. Водій ОСОБА_2 надав документи: посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_4 (належить ОСОБА_3 ). Відповідно до страхового полісу №234203146 страхувальником є ОСОБА_1 -позивач. За відсутністю товаро-транспортної накладної при здійсненні внутрішніх перевезень вантажів, в діях автомобільного перевізника ОСОБА_1 міститься ознаки порушення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт». Наявні в матеріалах справи накладна №954 від 18.03.2026 року НЕ містять необхідні елементи визначені формою додатку 7 Правил. Отже, відсутність товарно-транспортної накладної вже формує в діях перевізника - ФОП ОСОБА_1 ознаки адміністративно-господарського правопорушення, визначеного як відсутність документів визначених статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки перед посадовою особою органу постає задача визначити хто саме є перевізником. З аналізу поданих документів водієм було встановлено, що він не є само зайнятим перевізником, а є найманим працівником. Транспортний засіб належить ОСОБА_3 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, але наявний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 234203146 укладений із ОСОБА_1 строком з 19.12.2026 по 18.12.2026 включно, дає підстав вважати, що транспортний засіб належний був переданий ФОП ОСОБА_1 у користування. Відповідач вважає, що ним виконано в повному обсязі процедурні вимоги Порядку №1567 з попередження порушника щодо розгляду матеріалів справи відносно нього, а також забезпечення цього інформування шляхом направляння поштової кореспонденції. Звертаю увагу, що господарська поведінка має бути свідомою, та спрямованою на дотримання всіма учасниками цього процесу процедури встановленої Порядком №1567 від прибуття уповноваженої особи на розгляд справи, надання відповідних пояснень, заперечень до моменту оскарження постанови про застосування адміністративно-господарських штрафів , яка може бути подана до Укртрансбезпеки відповідно до Порядку №1567. Скарга на постанову подається протягом 10 днів після її отримання відповідно до цього Порядку. У разі пропуску зазначеного строку з поважних причин за заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника, щодо якого винесена постанова, строк може бути поновлений керівником Укртрансбезпеки за умови надання заявником документів, що підтверджують наявність поважних причин несвоєчасного подання скарги в установлений строк (тимчасова непрацездатність, засвідчена в установленому порядку, або перебування у відрядженні). Про таку можливість позивача було повідомлено супровідним листом до постанови. Подання скарги здійснюється без внесення будь-якої плати. Однак, позивач не скористався наданої можливістю. Скарги на постанову не надходило. Але позивач прийняв рішення оскаржувати постанови через звернення до суду. Відтак, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджено вчинення адміністративно-господарського правопорушення за яке встановлено відповідальність у вигляді санкцій абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
22 червня 2026 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначають, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, яка передбачена положеннями частини першої статті 60 Закону № 2344-III , застосовується лише до автомобільних перевізників, а не до власників/ користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. Будучи обізнаним що автомобіль марки Mercedes д.н. НОМЕР_3 . належить на праві власності Бабинець а водій ОСОБА_2 не надав жодного доказу перебування у трудових чи договірних відносинах з ОСОБА_1 дійшов помилкового висновку що саме позивач є перевізником. Аналогічні доводи стосуються і автомобіля марки НОМЕР_2 . Так у відзиві щодо транспортного засобу НОМЕР_2 відповідач вказав що Перевезення вантажів у внутрішньому сполученні цим транспортним засобом здійснювалося водієм ОСОБА_4 , який надав посадовим особам документ посвідчуючи його особу через застосунок ДІЯ . Водій також на дав для перевірки свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 та видаткову накладну №Б350 від 19.03.2026 в якій зазначені харчові продукти, які перевозилися. У Водія Павліщака на момент перевірки була відсутня санітарна книжка водія (інспектор) зайнятого перевезенням харчових продуктів як того вимагає п 12.4 Наказу МІУ №363 від 14.10.1997 та не заповнена індивідуальна контрольна книжка водія. На відміну від випадку з автомобілем марки Mercedes д.н. НОМЕР_3 належить на праві власності Бабинець а водій ОСОБА_2 де була відсутня товаро-транспортна накладна водій автомобіля марки Mercedes д.н. НОМЕР_2 який належить ОСОБА_5 водій надав для перевірки товаро транспортну накладну Б 350 від 19.03.2026 р. з якої вбачається що ним перевозився вантаж, продукти харчування. Відправник товару ФОП ОСОБА_6 , отримувач – ФОП ОСОБА_7 . Отже достовірно встановлено що до товару який перевозився водієм позивач не має жодного відношення. До позову було додано судове рішення у справі 260/134/25 де суд вказував на неправомірні дії відповідача. Відповідач не зробив жодних висновків і продовжує незаконно накладати на позивача адміністративно господарські санкції.
Представники відповідачів у судове засідання не з`явилися, однак про час і дату судового засідання повідомлені належним чином.
У відповідності до статті 205 частини 1, 3 пункту 1 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Під час розгляду справи по суті уповноважений представник позивача позов підтримав повністю, просив суд його задовольнити з мотивів, що у ньому наведені.

2. Обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що для проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортних засобів вимог законодавства про АТ стандартів щодо перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення габаритно – ваговий контроль на території Ужгородського, Мукачівського, Хустського, Берегівського, м. Ужгород, Тячівського, Рахівського районів, КПП «Тиса», КПП «Ужгород», КПП «Астей», КПП «Дяково» у період з 16 по 22 березня 2026 року посадовим особам Управління державного нагляду (контролю) у Закарпатській області Державної служби України з безпеки на транспорті видано направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 13 березня 2026 року №ЕНР000480, (а.с. 70).
19 березня 2026 року проведено перевірку транспортного засобу марки «Volkswagen», номерний знак « НОМЕР_3 » під керуванням водія ОСОБА_2 , що належить автомобільному перевізнику ФОП ОСОБА_1 . Під час перевірки виявлено порушення: «Внутрішні перевезення вантажів. На момент перевірки відсутня товаро – транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, санітарна книжка водія (експедитора) зайнята перевезенням, табличка тахографа та його пломб, а також таблички тахографа та його пломб, а також маркування таблички та пломб тахографа знаком ПСТ внесеним до переліку суб`єктів господарювання, що здійснюють установлення та технічне обслуговування контрольних пристроїв (тахографів) в автомобільних транспортних засобах
Управлінням державного нагляду (контролю) у Закарпатській області Державної служби України з безпеки на транспорті було складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № ЕАР012412, яким зафіксовано порушення, (а.с. 61).
Указаний акт № ЕАР012412 містить запис про відмову водія від підписання.
21 квітня 2026 року Управління державного нагляду (контролю) у Закарпатській області Державної служби України з безпеки на транспорті повідомило ОСОБА_1 листом № 30671/28.2/24-26, що розгляд справи про порушення виявлені під час рейдової перевірки (акт № ЕАР012412) відбудеться 05 травня 2026 року о 09:10 год, (а.с. 73).
05 травня 2026 року за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт начальником Управління державного нагляду (контролю) у Закарпатській області винесено постанову №ОПШ019041 про застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу сумі 17 000,00 грн, передбаченого абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», (а.с. 71). 
Підставою такого рішення у постанові №ОПШ019041 указано, що позивачем допущено порушення вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачено абз.3 ч. 1 ст. 60 закону України "Про автомобільний транспорт"
19 березня 2026 року проведено перевірку транспортного засобу марки «Mercedes», номерний знак « НОМЕР_2 » під керуванням водія ОСОБА_8 , що належить автомобільному перевізнику ФОП ОСОБА_1 . Під час перевірки виявлено порушення: «На момент перевірки відсутня санітарна книжка водія (експедитора) зайнята перевезенням, заповнена індивідуальна контрольна книжка водія або копія графіка змінності водія.
Управлінням державного нагляду (контролю) у Закарпатській області Державної служби України з безпеки на транспорті було складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № ЕАР012418, яким зафіксовано порушення, (а.с. 63).
Указаний акт № ЕАР012418 містить запис про відмову водія від підписання.
21 квітня 2026 року Управління державного нагляду (контролю) у Закарпатській області Державної служби України з безпеки на транспорті повідомило ОСОБА_1 листом № 30683/28.2/24-26, що розгляд справи про порушення виявлені під час рейдової перевірки (акт № ЕАР012418) відбудеться 05 травня 2026 року о 09:10 год, (а.с. 72).
05 травня 2026 року за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт начальником Управління державного нагляду (контролю) у Закарпатській області винесено постанову №ОПШ019034 про застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу сумі 17 000,00 грн, передбаченого абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», (а.с. 74). 
Підставою такого рішення у постанові №ОПШ019041 указано, що позивачем допущено порушення вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт»».

3. Мотиви суду та норми права, застосовані судом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законодавство про автомобільний транспорт складається із Закону України «Про автомобільний транспорт», яким установлені засади організації та діяльності автомобільного транспорту, законів України «Про транспорт», «Про дорожній рух», чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.
У статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» наведено визначення основних термінів, а саме: автомобільний перевізник - суб`єкт господарювання, який здійснює на комерційній основі чи за рахунок власних коштів перевезення пасажирів та/або вантажів транспортними засобами; товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.
Завдання та функції державного регулювання та контролю діяльності автомобільного транспорту визначенні статтею Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідно до частини першої якої, основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.
Державне регулювання та контроль у сфері автомобільного транспорту, зокрема, спрямовані на забезпечення балансу інтересів держави, органів місцевого самоврядування, користувачів транспортних послуг та підприємств, установ, організацій, інших юридичних та фізичних осіб - суб`єктів господарювання на автомобільному транспорті незалежно від форм власності (частина друга статті 5 Закону України «Про автомобільний транспорт»).
За приписами частини сімнадцятої статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) та порядок здійснення габаритно-вагового контролю визначаються Кабінетом Міністрів України (частина двадцять перша статті 6 Закону №2344-III).
На виконання вимог статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт», 08 листопада 2006 року Кабінетом Міністрів України затверджено Порядок №1567, яким (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) було установлено процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Відповідно до пункту 5 Порядку №1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється дотримання автомобільними перевізниками та водієм вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Вичерпний перелік питань щодо дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт, який перевіряється під час проведення рейдової перевірки посадовими особами, розробляється Укртрансбезпекою і затверджується Мінрозвитку.
Статтею 33 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначені засади діяльності автомобільного перевізника, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах.
За визначенням, наведеним у частині першій статті 33 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Загальні положення щодо перевезення вантажів визначені Главою 8 Закону України «Про автомобільний транспорт», зокрема статтею 48 якої установлено перелік документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення.
За умовами статті 48 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
При оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає такі обов`язкові реквізити:
дата і місце складання;
вантажовідправник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);
автомобільний перевізник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення;
вантажоодержувач (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);
транспортний засіб (марка, модель, тип, реєстраційний номер автомобіля, причепа/напівпричепа), його параметри із зазначенням довжини, ширини, висоти, загальної ваги, у тому числі з вантажем, та маси брутто;
пункти завантаження і розвантаження.
Порядок ведення та надання інформації з реєстру товарно-транспортних накладних визначається Кабінетом Міністрів України.
У разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов`язковими документами також є:
для автомобільного перевізника - ліцензія на надання відповідних послуг;
для водія - свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації.
У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.
Основні права та обов`язки водія транспортного засобу при перевезенні вантажу у внутрішньому сполученні визначені статтею 49 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Так, за приписами частини другої указаної норми водій транспортного засобу зобов`язаний: мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень; перевіряти надійність пломбування, закріплення, накриття та ув`язування вантажу для його безпечного перевезення; забезпечити збереження вантажу, прийнятого до перевезення, та своєчасно його доставити вантажовласнику (уповноваженій ним особі); дотримуватися визначеного режиму праці та відпочинку.
Також, наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року №363 затверджено Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, що визначають права, обов`язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - Перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - Замовників (далі - Правила перевезень вантажів).
За визначенням, наведеним у розділі 1 Правил перевезень вантажів передбачено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля (підпункт 11.2 розділу 11 Правил перевезення вантажів).
Відповідальність перевізників за порушення законодавства про автомобільний транспорт установлена Розділом V Закону України «Про автомобільний транспорт». Зокрема, абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що за перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарський штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Так, у постанові від 19 жовтня 2023 року (справа №640/27759/21) Верховний Суд указав, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити з того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
В цьому контексті основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Такого підходу Верховний Суд дотримувався й у подальшій правозастосовній практиці при розгляді справ, у яких, зокрема, досліджувалося питання правомірності притягнення власника автотранспортного засобу до відповідальності лише з тих підстав, що працівники Укртрансбезпеки дійшли висновку, що він, як власник авто, є автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».
Вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у (справа № 240/22448/20) зауважив на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.
Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом і у постанові від 12 жовтня 2023 року у справі № 280/3520/22.
Підсумовуючи викладене, Верховний Суд констатував, що положення статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 620/18215/21).
Отож, на основі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який в розумінні частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону (постанова Верховного Суду від 21 грудня 2023 року у справі №280/2150/23).
У аспекті наведеного, Верховного Суду у постанові від 20 березня 2025 року по справі № 380/13118/23 зазначає, що приписи частини другої статті 33 Закону України «Про автомобільний транспорт» містять дві умови, за яких особа, яка здійснює перевезення, відповідає вимогам, що кваліфікують її, як автомобільного перевізника, який несе відповідальність, відповідно до приписів абзацу 3 частини першої статті 60 Закону, а саме:
- особа повинна бути суб`єктом господарювання, який надає послугу з перевезення;
- перевезення вантажів транспортним засобом здійснюється на договірних умовах;
- використання транспортного засобу на законних підставах.
Інших умов щодо визначення особи, як автомобільного перевізника, законодавцем не встановлено.
Водночас саме на органи Укртрансбезпеки покладено обов`язок ретельно перевірити надану водієм інформацію стосовно особи, яка відповідає за перевезення вантажу на предмет її відповідності вимогам автомобільного перевізника та вжити відповідних заходів, у випадку, якщо наданої водієм інформації недостатньо для визначення особи автомобільного перевізника.
Оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт здійснення саме позивачем спірних вантажних перевезень та, відповідно, його статусу автомобільного перевізника у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».
Як встановлено судом, транспортні засоби марки «Volkswagen», номерний знак « НОМЕР_3 », та марки «Mercedes», номерний знак « НОМЕР_2 », належать різним власникам та позивачу не належать. Сам по собі факт зазначення позивача у страховому полісі не підтверджує, що саме ФОП ОСОБА_1 здійснював відповідні комерційні перевезення вантажів, оскільки страховий поліс підтверджує існування договору страхування відповідальності, а не факт надання особою послуг з перевезення вантажу. Показання водія, за відсутності інших об`єктивних доказів не дають можливості достовірно встановити статус позивача як автомобільного перевізника, щодо спірних перевезень.
З огляду на досліджений відеодоказ у судовому засіданні, то в даному випадку контролюючий орган мав ретельно перевірити інформацію, надану водієм ОСОБА_2 , щодо транспортного засобу марки «Volkswagen», номерний знак « НОМЕР_3 », як особи, яка відповідає за перевезення і вжити заходи, якщо цієї інформації недостатньо для визначення автомобільного перевізника.
Судом встановлено, що контролюючий орган фактично визначив позивача автомобільним перевізником лише на підставі страхових полісів та відомостей, наданих одним із водіїв, не здійснивши належної перевірки обставин щодо фактичного здійснення позивачем спірних перевезень.
Таким чином, відповідачем не доведено, що саме ФОП ОСОБА_1 був автомобільним перевізником у розумінні статті 33 Закону України «Про автомобільний транспорт» під час проведення рейдових перевірок 19 березня 2026 року, а відтак не доведено і наявності правових підстав для застосування до нього адміністративно-господарської відповідальності, передбаченої абзацом третім частини першої статті 60 цього Закону.
За таких обставин висновок відповідача про вчинення позивачем порушень вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» є необґрунтованим, оскільки не підтверджений належними та допустимими доказами.
Ураховуючи те, що у цій справі судом встановлено, що автомобільного перевізника у цій справі органом контролю було встановлено виключно на підставі страхового полісу, суд дійшов до висновку про те, що Управління державного нагляду (контролю) у Закарпатській області оскаржувану постанову від 05 травня 2026 року № ОПШ 019034 та № ОПШ 019041 про накладення на ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу прийнято необґрунтовано та без врахування всіх обставин у справі.
Разом з тим, відповідно до пункту 17 Порядку №1567 справа про порушення розглядається у присутності автомобільного перевізника або уповноваженої ним особи.
Про час і місце розгляду справи про порушення автомобільному перевізнику або його уповноваженій особі повідомляється не пізніше ніж за сім календарних днів до дня розгляду особисто під підпис чи шляхом надсилання повідомлення засобами поштового зв`язку (рекомендованим листом з повідомленням про вручення) або на адресу електронної пошти (за наявності) з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративну процедуру».
У разі неявки автомобільного перевізника або його уповноваженої особи справа про порушення розглядається без їх участі.
Судом встановлено, що 21 квітня 2026 року Управління державного нагляду (контролю) у Закарпатській області Державної служби України з безпеки на транспорті повідомило ОСОБА_1 листом № 30671/28.2/24-26, що розгляд справи про порушення виявлені під час рейдової перевірки (акт № ЕАР012412) відбудеться 05 травня 2026 року о 09:10 год, (а.с. 73).
21 квітня 2026 року Управління державного нагляду (контролю) у Закарпатській області Державної служби України з безпеки на транспорті повідомило ОСОБА_1 листом № 30683/28.2/24-26, що розгляд справи про порушення виявлені під час рейдової перевірки (акт № ЕАР012418) відбудеться 05 травня 2026 року о 09:10 год, (а.с. 72).
Відповідно до відстеження із сайту Укрпошти повідомлення № 30683/28.2/24-26 та № 30671/28.2/24-26 отримано ОСОБА_1 22 квітня 2026 року, а відтак дані доводи представника позивача є безпідставними, (а.с. 161-164).
Суд також зазначає, що решта доводів позовної заяви не мають визначального впливу на правильне вирішення судом позовних вимог у спірних правовідносинах. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.
Відповідно до частини першоїстатті 139 КАС Українипри задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивач при поданні адміністративного позову сплатив судовий збір у розмірі 1 064,96 грн, що підтверджується квитанцією від 15 травня 2026 року № 8370-8858-4231-3612, (а.с. 7).
Таким чином, вказана сума судових витрат підлягає стягненню на користь позивача.
Керуючись статтями 9, 14, 90, 139, 242-246, 255 КАС України, суд –
У Х В А Л И В:
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, Управління Державного нагляду (контролю) у Закарпатській області Державної служби з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування постанов - задовольнити.
2. Визнати протиправною та скасувати постанову Управління державного нагляду (контролю) у Закарпатській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 05 травня 2026 року за № ОПШ 019034 про накладення на ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 адміністративно-господарського штрафу на суму 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. 
3. Визнати протиправною та скасувати постанову Управління державного нагляду (контролю) у Закарпатській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 05 травня 2026 року за № ОПШ 019041 про накладення на ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 адміністративно-господарського штрафу на суму 17 000 (сімнадцять тисяч) грн.
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири гривні, 96 коп) за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (03150, м. Київ, вул. Антоновича, 51, код ЄДРПОУ 39816845) .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя | Т.В.Скраль