ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2026 року 
м. Київ

справа № 620/3450/22
адміністративне провадження № К/990/24186/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Чиркіна С.М.,
суддів: Єзерова А.А., Стародуба О.П.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2026 року (головуючий суддя Баргаміна Н.М.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2026 року (головуючий суддя Ганечко О.М., судді: Кузьменко В.В., Василенко Я.М.) у справі № 620/3450/22 за позовом керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідачів: Комунальне підприємство «Чернігівбудінвест» Чернігівської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко Комфорт Групп», Товариство з обмеженою відповідальністю «УТБ Девелопмент» про визнання протиправним та скасування пункту рішення, скасування наказу, містобудівних умов та обмежень,

У С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ

У травні 2022 року керівник Чернігівської окружної прокуратури (далі також прокурор, позивач) в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України (далі також ДІАМ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради (далі також відповідач - 1), Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради (далі також відповідач-2), треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідачів: Комунальне підприємство «Чернігівбудінвест» Чернігівської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко Комфорт Групп», Товариство з обмеженою відповідальністю «УТБ Девелопмент» у якому просить:
визнати протиправним та скасувати пункт 1.11 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 18.11.2021 № 712 «Про затвердження та надання містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок»;
скасувати наказ Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 18.11.2021 № 253-М «Про надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки»;
скасувати містобудівні умови і обмеження № 02-01/253, видані Управлінням архітектури та містобудування Чернігівської міської ради 18.11.2021, відомості про які внесено до Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва за реєстраційним номером MU01:8900-7579-6852-0276, видані КП «Чернігівбудінвест» для нового будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями та паркінгом на розі вулиць Київської та Гончої в м. Чернігові.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 02.08.2022, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2022, відмовлено у задоволені позову.
Постановою Верховного Суду від 22.07.2025 рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02.08.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2022 в адміністративній справі № 620/3450/22 скасовано, справу № 620/3450/22 направлено на новий розгляд до Чернігівського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.10.2025 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - ТОВ «УТБ Девелопмент».
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 27.10.2025, яка залишена без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2026, позовну заяву залишено без розгляду.
26.05.2026 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Чернігівської обласної прокуратури, у якій просить скасувати ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 27.10.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2026, направити справу для продовження розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 15.06.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою. Цією ж ухвалою витребувано справу з суду першої інстанції.
24.06.2026 від третьої особи - ТОВ «УТБ Девелопмент» надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 10.08.2026 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 КАС України.

ІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції встановив, що компетентними органами за наслідками державного архітектурно-будівельного контролю чи державного архітектурно-будівельного нагляду не було виявлено вчинених суб`єктом містобудування порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності щодо об`єкта нового будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями та паркінгом на розі вулиць Київської та Гончої в м. Чернігові.
Покликаючись на висновки Верховного Суду у постановах від 31.01.2024 у справі № 380/13877/21, від 25.03.2025 у справі № 460/23417/23, від 08.04.2025 у справі № 620/13779/21, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у Державної інспекції архітектури та містобудування України не виникло право на звернення до суду з позовом про скасування містобудівних умов та обмежень та, відповідно, у прокурора не виникло право на представництво інтересів держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України шляхом звернення до суду з позовом.
Водночас суд дійшов висновку про ненадання прокурором доказів, які б свідчили про невиконання або неналежне виконання Державною інспекцією архітектури та містобудування, яка є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо архітектурно-будівельного контролю та нагляду.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.
За висновком суду апеляційної інстанції, вимога апелянта про ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі не ґрунтується на положеннях чинного процесуального законодавства та підлягає відхиленню.

ІІІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ
Скаржник не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій та зазначає, що судами не враховані висновки Верховного Суду у постанові від 18.12.2025 у справі № 380/5077/25.
Акцентує увагу на тому, що з урахуванням виявлених порушень містобудівного законодавства прокуратура зверталася до ДІАМ України з листами від 05.01.2022 № 58вих-22, від 11.02.2022 № 1379вих-22 та від 18.02.2022 № 1608вих-22 щодо необхідності вжиття невідкладних заходів у межах компетенції та провести перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час видачі та затвердження містобудівних умов та обмежень забудови вищевказаної земельної ділянки. Проте неодноразові звернення прокуратури проігноровані ДІАМ України та залишені останнім без будь-якої відповіді.
Наполягає на тому, що станом на 21.02.2022 - дата звернення прокурора до суду з позовом, ДІАМ України, будучи обізнаною про порушення містобудівного законодавства та наділеною відповідними повноваженнями, не вжила заходів щодо перевірки законності будівництва, дотримання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки для нового будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудованими-прибудованими нежитловими приміщеннями та паркінгом на розі вулиць Київської та Гончої в м. Чернігові, а натомість проігнорували звернення прокурора, що свідчить про бездіяльність уповноваженого органу.
У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «УТБ Девелопмент» зазначає про законність рішень судів попередніх інстанцій.
Наполягає на тому, що висновки судів попередніх інстанцій відповідають висновкам Верховного Суду у постанові від 31.01.2024 у справі № 380/13877/21.
Акцентує увагу на тому, що позивачем у цій справі - ДІАМ України (21.08.2023 ) вже після відкриття провадження у цій справі видано дозвіл на виконання будівельних робіт, що, на думку третьої особи, підтверджує відповідність поданих документів.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з такого.
Відповідно до частин першої - третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з частинами першою, другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Перевіряючи у межах повноважень, встановлених процесуальним законом, та доводів касаційної скарги, які зумовили відкриття касаційного провадження у справі, дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а також надаючи оцінку аргументам учасників справи, Верховний Суд виходить з такого.
Відповідно до пункту 3 частини першої та частини другої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
Законом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, є Закон України «Про прокуратуру».
Статтею 23 вказаного Закону унормовані питання пов`язані з представництвом інтересів громадянина або держави в суді.
Зокрема, нормами абзаців першого, другого частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого - сьомого частини четвертої, пункту 1 частини шостої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлене таке правове регулювання питання представництва прокурором інтересів держави у суді.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина або представництва інтересів держави у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право:
1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом;
2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.
Під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).
Звернення до суду в інтересах інших осіб органів та осіб, яким законом надано таке право, передбачене частиною третьою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України.
Питання, пов`язані з участю у судовому адміністративному процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до адміністративного суду в інтересах інших осіб, регламентує стаття 53 КАС України, у частинах третій - п`ятій якої зазначено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Зміст викладених вище положень норм матеріального та процесуального права засвідчує наявність у прокурора повноважень щодо представництва інтересів держави у суді, у тому числі й в адміністративному, а також надання йому права у визначених, зокрема, статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» випадках звертатися до адміністративного суду з позовною заявою.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16, погоджуючись з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, зазначила, що за змістом вказаних законодавчих положень прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 
1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 
2) у разі відсутності такого органу.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у вищевказаній постанові, перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень; він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, зокрема, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Верховний Суд звернув увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Як засвідчує зміст поданої у цій справі позовної заяви, прокурор обґрунтовував наявність підстав для представництва інтересів держави у суді покликанням саме на те, що у спірних правовідносинах наявний орган, який у обраний прокурором спосіб, тобто в судовому порядку, уповноважений здійснювати захист інтересів держави у таких правовідносинах. Таким органом, на переконання прокурора, є ДІАМ України, в особі якого й здійснено звернення до суду в цій справі.
Надаючи оцінку доводам прокурора щодо наявності у ДІАМ України права звертатися до суду з таким позовом, який у цій справі пред`явив прокурор, Верховний Суд зазначає таке.
За правилами частини четвертої статті 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
Водночас, згідно з положеннями частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Верховний Суд неодноразово аналізував вказану норму Основного Закону України, зокрема, у постанові від 07 листопада 2024 року у справі № 990/184/24 (пункти 58, 59), у якій Велика Палата Верховного Суду зазначала, що вжите законодавцем формулювання «у спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
Тобто діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, що забезпечує введення владних функцій у законні рамки.
Зазначені правила поведінки, оформлені у вищевказаних нормах Конституції України, поширюються й на процедуру реалізації суб`єктами владних повноважень права на звернення до суду, якщо таке право прямо передбачене у Конституції та законах України.
У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2018 року у справі № 824/2473/15-а зазначено, що з урахуванням специфіки адміністративного судочинства законодавець жорстко обмежив право суб`єктів владних повноважень звертатися до суду з адміністративним позовом, перерахувавши такі випадки, та зробив винятки про можливість звернення саме з адміністративним позовом у разі прямої вказівки на це у спеціальному законі.
В цій же постанові Верховного Суду зазначено, що широко тлумачити вказані винятки як можливість будь-якого суб`єкта владних повноважень звертатися до адміністративного суду з позовом до фізичної чи юридичної особи в разі, якщо спеціальним законом їм надано право на звернення до суду, не можна, оскільки це спотворює природу і завдання адміністративної юстиції.
Також підкреслено, що звернення до суду є способом реалізації компетенції відповідного суб`єкта владних повноважень, під час якого суд здійснює попередній судовий контроль, перевіряючи наявність законних підстав для втручання суб`єкта владних повноважень (позивача), а отже запобігаючи можливим порушенням прав, свобод та інтересів фізичних або прав та інтересів юридичних осіб. Звернення суб`єкта владних повноважень до суду не є способом захисту його прав чи інтересів, оскільки адміністративне судочинство має інше завдання, та не може призвести до виконання завдання адміністративного судочинства - захисту прав, свобод та інтересів фізичних або прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Звідси Суд констатував, що до компетенції адміністративних судів належать спори за зверненням суб`єкта владних повноважень, в яких можуть бути відповідачами фізичні та юридичні особи, в чітко визначених законами України випадках.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 09.10.2012 у справі № 21-177а12, від 22.09.2015 у справі № П/811/3781/14 та постановах Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 826/7962/16, від 06.06.2018 у справі № П/811/289/16, від 13.06.2018 року у справі № 815/332/17 та від 22 серпня 2018 року у справі № 818/1735/17.
Пунктами 3 та 5 частини першої статті 19 КАС України визначені два спеціальних види спорів, у яких позивачем може виступати суб`єкт владних повноважень:
1) спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління - компетенційні спори, під якими слід розуміти спір між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі - делегованих повноважень. Особливість судового розгляду компетенційних спорів зумовлена необхідністю вирішення питання про те, чи належним чином реалізована компетенція відповідача та чи не порушена при реалізації повноважень відповідача компетенція позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 13.11.2019 у справі № 826/3115/17 та постанова Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 826/6228/17);
2) спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом. У цій категорії справ можливі два випадки (види): 1) прямо передбачено Кодексом адміністративного судочинства України (частина п`ята статті 46); 2) прямо передбачено спеціальним законом.
За загальним правилом, суб`єкти владних повноважень у некомпетенційних спорах мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України (частина четверта статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України) та з метою реалізації покладених на них повноважень.
З огляду на вищезазначене, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 13.11.2019 у справі № 826/3115/17 та від 04.12.2019 у справі № 826/6228/17, дійшла висновку, що, за загальним правилом, якщо право державного органу на звернення з відповідним позовом прямо не передбачено законодавством, один орган державної влади не може звертатися з позовом до іншого органу, бо це означатиме позов держави до неї самої. Винятком є компетенційний спір.
У цій справі прокурор наполягає на наявності у ДІАМ України закріпленого у спеціальному законі права звертатися до суду з пред`явленими ним вимогами як уповноваженого на це суб`єкта владних повноважень та центрального органу виконавчої влади, який реалізовує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.
У вказаному питанні варто врахувати, що відповідно до частини другої статті 41-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний нагляд здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Приписи про те, що державний архітектурно-будівельний нагляд здійснюється головними інспекторами будівельного нагляду ДІАМ шляхом проведення планових, позапланових, документальних і камеральних перевірок, містяться й у пункті 2 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.2015 № 698.
Відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 41-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, вчинених об`єктами нагляду, головні інспектори будівельного нагляду, мають право звертатися до суду з позовами про скасування рішень, прийнятих об`єктами нагляду, які порушують вимоги законодавства у сфері містобудівної діяльності, з подальшим оприлюдненням такої інформації на порталі електронної системи.
Зміст вищевикладених положень законодавства дозволяє стверджувати, що закріплене за ДІАМ України право на звернення до суду з позовом про скасування рішень, прийнятих об`єктами нагляду, які порушують вимоги законодавства у сфері містобудівної діяльності, охоплюється повноваженнями цього органу із здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду, які за законом реалізуються через головних інспекторів будівельного нагляду.
Беручи до уваги наведене у частині першій статті 41-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначення поняття державного архітектурно-будівельного нагляду, Верховний Суд визнає, що об`єктами нагляду є: уповноважені органи містобудування та архітектури, структурні підрозділи Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та виконавчі органи сільських, селищних, міських рад з питань державного архітектурно-будівельного контролю, інші органи, що здійснюють контроль у сфері містобудівної діяльності (далі - об`єкти нагляду).
Отже, закон прямо закріпив за ДІАМ України право звертатись через головних інспекторів будівельного нагляду до суду з позовом у випадку, передбаченому пунктом 6 частини четвертої статті 41-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Таке право надане ДІАМ України спеціальним законом, який безпосередньо регламентує правовідносини у сфері містобудівної діяльності, і є беззаперечним.
Проте, повертаючись до обґрунтовування прокурором права представництва в суді інтересів держави в особі ДІАМ України, яке, як зазначено вище, обґрунтовано наявністю першого «виключного» випадку - нездійснення (неналежне здійснення) центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду своїх повноважень, колегія суддів вважає необхідним вказати на те, що «нездійснення захисту» має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень, коли він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Водночас «здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Тобто, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу у разі виявлення ним порушень вимог законодавства, а в контексті справи, яка розглядається саме у сфері містобудівної діяльності, вчинених об`єктами нагляду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суди попередніх інстанцій покликались на висновки Верховного Суду у постанові від 31.01.2024 у справі № 380/13877/21.
У цій справі Верховний Суд дійшов наступних висновків:
« … прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу у разі виявлення ним порушень вимог законодавства, а в контексті справи, яка розглядається саме у сфері містобудівної діяльності, вчинених об`єктами нагляду.
64. При цьому, виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності реалізується через механізм здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду, який здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України шляхом проведення планових, позапланових, документальних і камеральних перевірок.
65. У свою чергу, лише у разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності за наслідками перевірок, у центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду виникає право на звернення до суду з позовом про скасування рішень, прийнятих об`єктами нагляду.
66. У справі, яка розглядається відсутні відомості про виявлені компетентними органами вчинені об`єктом нагляду порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності щодо об`єкта будівництва «Реконструкція ТОВ «Друкарня на Пекарській» з надбудовою нежитлової будівлі на вул. Пекарській, 11-А у м. Львові з пристосуванням під функції апартамент-готелю» як за наслідками державного архітектурно-будівельного контролю так і державного архітектурно-будівельного нагляду, а відтак у ДІАМ України не виникло право на звернення до суду із позовом про скасування рішення, прийнятого виконавчим комітетом Львівської міської ради про затвердження містобудівних умов і обмежень на вказаний об`єкт будівництва, оскільки воно ще не здійснювало своїх повноважень, а відповідно у прокурора не виникло право на представництво інтересів держави в особі ДІАМ України шляхом звернення до суду з цим позовом.
67. За таких обставин, висновки судів попередніх інстанцій про залишення без розгляду позовної заяви прокурора у цій справі є правильними.»
Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом у постановах від 08.04.2025 у справі № 620/13779/21, від 25.03.2025 у справі № 460/23417/23 та інших.
Звертаючись до суду з позовом прокурор наполягає на порушенні відповідачем містобудівного законодавства.
Проте, як встановлено судами попередніх інстанцій, у справі, що розглядається, компетентними органами за наслідками державного архітектурно-будівельного контролю чи державного архітектурно-будівельного нагляду не було виявлено вчинених суб`єктом містобудування порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності щодо об`єкта нового будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями та паркінгом на розі вулиць Київської та Гончої в м. Чернігові.
Листами від 05.01.2022, від 11.02.2022 та від 18.02.2022 Чернігівська окружна прокуратура звернулась до ДІАМ України із проханням вжити невідкладених заходів в межах компетенції та провести перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час видачі та затвердження містобудівних умов та обмежень забудови вищевказаної земельної ділянки.
Неотримавши відповідь на зазначені листи, керівник Чернігівської окружної прокуратури звернувся до суду з даним позовом.
Водночас судами попередніх інстанцій встановлено відсутність доказів, які б свідчили про невиконання або неналежне виконання Державною інспекцією архітектури та містобудування, яка є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо архітектурно-будівельного контролю та нагляду.
За такого правого регулювання та встановлених обставин, враховуючи вищезазначені висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що у прокурора не виникло право на представництво інтересів держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України шляхом звернення до суду з позовом.
Колегія суддів критично оцінює покликання скаржника на правові висновки Верховного Суду у постанові від 18.12.2025 у справі № 380/5077/25, у межах якої захист інтересів держави обґрунтовано прокурором порушенням пам`яткоохоронного законодавства щодо будівництва в межах історичного ареалу міста, на території охоронної (буферної) зони об`єкта «Ансамбль історичного центра Львова», включеного до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, без погоджень центральних органів виконавчої влади.
Також у справі № 380/5077/25 надавалась правова оцінка статті 41-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у сукупності з пунктами 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2022 № 303 «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану», проте така ще не набрала чинності на час звернення прокурора з листами до ДІАМ.
У підсумку Верховний Суд визнає обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій про наявність у цьому конкретному випадку підстав для залишення поданого прокурором позову без розгляду.
За правилами пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглянувши касаційну скаргу в межах доводів, які слугували підставою для відкриття касаційного провадження у справі, та повноважень касаційного суду, визначених статтею 341 КАС України, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суди попередніх інстанцій не допустили суттєвого порушення норм процесуального права й ухвалили судові рішення, які скасуванню не підлягають, у зв`язку з чим підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись статтями 340, 341, 343, 349, 350, 355, 356 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2026 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2026 року у справі № 620/3450/22 без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Судді Верховного Суду С.М. Чиркін
А.А. Єзеров
О.П. Стародуб