ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2026 року | м. Львів | Справа № 460/20457/25 пров. № А/857/27574/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Затолочного В.С.,
суддів: Глушка І.В., Судової-Хомюк Н.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2026 року у справі № 460/20457/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Поліщук О.В. у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) в м. Рівне, повний текст судового рішення складений 17 квітня 2026 року), -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також – ОСОБА_1 , позивач) звернулась з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (далі також – відповідач-1, ГУ ПФУ в Кіровоградській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі також – відповідач-2, ГУ ПФУ в Рівненській області), у якому просила суд:
- визнати протиправними дій відповідача-1 та відповідача-2 щодо відмови позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі – Закон № 796-ХІІ), як особі, яка постійно проживала на території радіоактивного забруднення, починаючи з 21.10.2025;
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-1 від 29.10.2025 № 172050007841 про відмову у призначенні пенсії позивачу;
- зобов`язати відповідача-1 призначити і виплачувати позивачу пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, як особі, яка постійно проживала на території радіоактивного забруднення, починаючи з 21.10.2025.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2026 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Кіровоградській області від 29.10.2025 № 172050007841, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону № 796-XII.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Кіровоградській області призначити позивачу з 21.10.2025 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону № 796-XII.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням в частині задоволених позовних вимог, його оскаржив відповідач-1, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що факт постійного проживання особи у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 1.01.1993 становить 03 роки 03 місяці 24 дні, що не дає права на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку. Право на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку з урахуванням норм статті 55 Закону № 796-XII у позивачки відсутній.
У відповідь на подану апеляційну скаргу позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти вимог скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні вимог апелянта, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідач-2 не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 КАС України.
У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог учасниками справи не оскаржується, а тому в силу приписів частини першої статті 308 КАС України не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21.10.2025 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернулась до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком за нормами статті 55 Закону № 796-XII.
На підставі пункту 4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі також – Порядок № 22-1), за принципом екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії від 21.10.2025 направлено для розгляду до відповідача-1.
29.10.2025 відповідачем-1 прийнято рішення № 172050007841, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII у зв`язку із відсутністю необхідного періоду проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993. У спірному рішенні відповідачем-1 зазначені наступні мотиви його прийняття: вік заявниці 55 років, страховий стаж особи становить 30 років 10 місяців 14 днів; період проживання особи у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 складає 03 роки 03 місяці 24 дні. 
Вказано, що до періоду перебування в зоні посиленого радіоекологічного контролю не зараховано період з 26.04.1986 по 03.08.1989 згідно рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.08.2025 у справі № 556/1159/25, оскільки в той час особа навчалась в навчальному закладі іншої країни та зобов`язання щодо призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону № 796-XII на органи Пенсійного фонду України не покладено.
Вважаючи відмову у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку протиправною, позивач звернулася до суду з цим позовом. 
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем довідкою Департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради від 07.10.2025 № 99 та рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.08.2025 у справі № 556/1159/25 підтверджено період проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 протягом 06 років 07 місяців 05 днів (з 26.04.1986 по 04.08.1989, з 04.08.1989 по 12.04.1991, з 17.05.1991 по 01.01.1993).
З огляду на проживання позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю в період з моменту аварії (26.04.1986) по 04.08.1989, вона має право на застосування початкової величини зниження пенсійного віку на 2 роки.
При цьому, загальний документально підтверджений період проживання (роботи) позивача в зоні посиленого радіоекологічного контролю до 01.01.2015 (у зв`язку з набранням чинності змін до Закону України від 27.02.1991 № 791а-XII «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі також – Закон № 791а-XII) зону посиленого радіоекологічного контролю з вказаної дати було виключено з переліку зон, що зазнали радіаційного забруднення) становить понад 28 років, а тому позивач також набула право на зниження пенсійного віку на максимальну величину - 5 років.
Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи вимоги частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 4 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі також - Закон № 1058-IV) встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується, зокрема, на Законі № 796-XII.
Закон № 796-XII визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначено статтею 55 Закону № 796-ХІІ. 
Відповідно до пункту 2 статті 55 Закону № 796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
Початкова величина зниження пенсійного віку (в даному випадку 2 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Порядком № 22-1 передбачено, що для призначення пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону № 796-ХІІ необхідно подати документи, що підтверджують особливий статус особи, зокрема: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідку про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видану органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).
Окрім того, при прийманні документів орган, що призначає пенсію перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, а також надає роз`яснення особам з питань призначення та виплати пенсій та допомогу особам щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії, а у разі необхідності - допомогу щодо визначення права на пенсію до звільнення особи з посади, яка дає право на її призначення (пункт 3.3 Порядку № 22-1). 
Згідно з пунктом 4.1 Порядку № 22-1 заяви про перерахунок пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.
Відповідно до абзацу четвертого пункту 1.9 Порядку № 22-1 у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис.
Таким чином, у разі виявлення відповідачем відсутності документів, необхідних для призначення позивачу пенсії за віком, потрібно надати роз`яснення про те, які документи потрібно подати та, в разі необхідності, надати також допомогу в одержання таких документів.
За результатом розгляду документів, доданих до заяви для визначення права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ, до періоду перебування у зоні посиленого радіологічного контролю не зараховано період навчання з 26.04.1986 по 03.08.1989.
На підтвердження правомірності не зарахування вказаного періоду, відповідач зазначає, що рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.08.2025 по справі № 556/1159/25 встановлено факт проживання у зоні посиленого радіологічного контролю в той час, коли особа навчалася в навчальному закладі іншої країни (росія).
Колегією суддів встановлено з матеріалів справи, що згідно з трудовою книжкою позивача з 01.09.1984 по 14.06.1989 ОСОБА_1 навчалася у Томському політехнічному інституті (росія).
Відтак, з огляду на зазначене вище, позивач не могла фізично проживати в м. Кузнецовськ (нині м. Вараш) Рівненської області в період з 26.04.1986 по 04.08.1989, оскільки навчалась на території російської федерації у цей самий період.
Водночас, суд першої інстанції обґрунтував своє рішення тим, що рішенням Володимирецього районного суду Рівненської області від 05.08.2025 у справі № 556/1159/25 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/130339421), яке набрало законної сили 05.09.2025, встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала без реєстрації в м. Кузнецовськ (нині м. Вараш) Рівненської області в період з 26.04.1986 по 04.08.1989.
При оцінці тверджень позивача та суду першої інстанції щодо преюдиційного значення обставин, встановлених рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.08.2025 по справі № 556/1159/25, колегія суддів враховує наступне.
У справі, що розглядається, та у справі № 556/1159/25 ключовою підставою позову є твердження про постійне проживання позивача без реєстрації в м. Кузнецовськ (нині м. Вараш) Рівненської області в період з 26.04.1986 по 04.08.1989.
Водночас, відповідно до частин четвертої, п`ятої та сьомої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Звільнення ж від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною четвертою статті 78 КАС України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
Отже, за змістом частини четвертої статті 78 КАС України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, у якому відповідні обставини зазначені як установлені.
Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України.
Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23.12.2015 № 6-327цс15, а також у постановах Верховного Суду від 28.04.2018 у справі № 825/705/17, від 06.03.2019 у справі № 813/4924/13-а, від 15.11.2019 у справі № 826/198/16, від 12.10.2020 у справі № 814/435/18 і були застосовані Верховним Судом також і при розгляді справи № 826/7424/17 (постанова від 30.09.2021).
Колегія суддів акцентує увагу й на тому, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі.
Отже, якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається.
Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 04.06.2020 у справі № 522/7758/14-ц.
Позивачем у справі, що розглядається, та у справі № 556/1159/25 є ОСОБА_1 
ГУ ПФУ в Кіровоградській області та ГУ ПФУ в Рівненській області є відповідачами лише у справі № 460/20457/25.
В той же час, заінтересованою особою у справі № 556/1159/25 про встановлення факту, що має юридичне значення, була Вараська міська рада Рівненської області.
Відтак, ГУ ПФУ в Кіровоградській області не було стороною чи іншим учасником у справі № 556/1159/25, тому було позбавлене можливості висловити свої доводи щодо предмета спору та надати докази на їх підтвердження чи спростування.
Отже, зазначені справи є відмінними за колом учасників, їх правовим статусом та предметом спору.
Колегія судді зазначає, що преюдиція під час встановлення та перевірки обставин справи не має абсолютного характеру, оскільки відповідно до статті 2 КАС України однією із засад адміністративного судочинства є офіційне з`ясування всіх обставин у справі.
Згідно з імперативними положеннями частини четвертої статті 9 КАС України, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів із власної ініціативи.
Згідно з позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постанові від 29 листопада 2019 року у справі № 818/154/16, принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед в активній ролі суду при розгляді справи; в адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення; принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.
Проте преюдиція не поширюється на правову оцінку таких обставин, оскільки відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За такого правового регулювання та встановлених обставин, колегія суддів критично оцінює покликання скаржника щодо врахування обставин у справі № 556/1159/25 на підставі статті 78 КАС України.
Також, колегія суддів звертає увагу, що документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
Відповідно до статті 15 Закону № 796-XII довідка про період проживання, роботи на цих територіях є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.
Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом № 796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові від 04 вересня 2015 року (№ 690/23/15-а), Вищим адміністративним судом України в ухвалах від 05 травня 2017 року у справі №К/800/15193/17, від 03 жовтня 2017 року у справі № К/800/31990/17. Верховний Суд також підтримав таку позицію у своїй постановах від 27.02.2018 у справі № 344/9789/17, від 28.03.2018 у справі № 333/2072/17 (2а/333/122/17) та від 08.05.2018 у справі № 708/1022/17.
Видача посвідчень проводиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Колегією суддів не встановлено наявність, а позивачем не надано до суду першої чи апеляційної інстанції посвідчення, виданого уповноваженим на те державним органом, який при видачі посвідчення перевірив би достовірність поданих позивачем документів.
Відтак, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про відсутність у позивача права на користування пільгами, встановленими Законом № 796-ХІІ, зокрема щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку з урахуванням початкової величини, і за додатковою умовою 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
У розрізі вищенаведеного, апеляційний суд констатує, що орган Пенсійного фонду України, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, з врахуванням процесуальних особливостей адміністративного судочинства доведення факту неправомірності дій позивача, покладається на відповідача.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході розгляду справи довів правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.
Відтак, доводи апелянта щодо відсутності у позивача права на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку з урахуванням норм статті 55 Закону №796-ХІІ є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження у ході апеляційного розгляду справи.
Наведене дає підстави вважати, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 29.10.2025 № 172050007841 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ та зобов`язання призначити таку пенсію.
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Однак, оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.
Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
У розрізі викладеного, оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд приходить до переконання, що такі є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до задоволення позовних вимог у спосіб, що заявлений позивачем, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області задовольнити.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2026 року у справі № 460/20457/25 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя | | В. С. Затолочний
судді | | І. В. Глушко
| | Н. М. Судова-Хомюк