Справа № 420/16697/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 серпня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Василяки Д.К., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Київського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) в якому позивач просить суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Київського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), оформлене листом від червня 2026 року (вхідний штемпель позивача від 02.06.2026), про відмову в державній реєстрації смерті ОСОБА_2 ;
зобов`язати Київський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєструвати смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 в Азербайджанській Республіці, шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану України на підставі Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 06 грудня 2024 року Відділом запису актів цивільного стану Сабаїльського району м. Баку, Азербайджанська Республіка (актовий запис № 548), та нотаріально засвідченого перекладу українською мовою. 
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 на території Азербайджанської Республіки померла його дружина ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим компетентним органом Азербайджанської Республіки, легалізованим шляхом проставлення апостиля та перекладеним українською мовою. Позивач зазначає, що звернувся до відповідача із заявою про внесення відомостей про смерть до Державного реєстру актів цивільного стану громадян України, однак отримав відмову з підстави проведення державної реєстрації смерті в Азербайджанській Республіці. На думку позивача, така відмова є протиправною, оскільки зазначена обставина не передбачена статтею 21 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» як підстава для відмови, а легалізований іноземний документ є дійсним в Україні. У зв`язку з цим позивач просить визнати відмову протиправною та зобов`язати відповідача провести державну реєстрацію смерті.
За цією позовною заявою відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що смерть ОСОБА_2 вже зареєстрована 06 грудня 2024 року компетентним органом Азербайджанської Республіки, що підтверджується наданим позивачем свідоцтвом про смерть. Відповідач зазначає, що законодавством не передбачено повторної державної реєстрації одного й того самого акта цивільного стану, а поновлення актового запису, складеного компетентним органом іноземної держави, можливе лише за документального підтвердження його відсутності. З огляду на це відповідач вважає відмову у проведенні державної реєстрації смерті правомірною та просить відмовити у задоволенні позову.
У відповіді на відзив позивач зазначає, що відповідач неправильно тлумачить положення законодавства, оскільки стаття 21 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» не передбачає проведення державної реєстрації смерті в іноземній державі як підстави для відмови. Позивач наголошує, що надане ним свідоцтво про смерть є легалізованим та підтверджує факт смерті, а положення щодо поновлення актових записів не підлягають застосуванню, оскільки він не просить поновити втрачений актовий запис. У зв`язку з цим позивач вважає відмову відповідача необґрунтованою та просить задовольнити позов у повному обсязі.
Ухвалою суду від 14.08.2026 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження
Дослідивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, відзив на позовну заяву докази, якими вони підтверджуються, суд встановив наступне: 12 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилася донька — ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла на території Азербайджанської Республіки. Факт її смерті підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 06 грудня 2024 року Відділом запису актів цивільного стану Сабаїльського району м. Баку, Азербайджанська Республіка, актовий запис №548.
Зазначене свідоцтво про смерть легалізоване шляхом проставлення апостиля та має нотаріально засвідчений переклад українською мовою.
26 травня 2026 року позивач звернувся до Київського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі із заявою про внесення відомостей про смерть ОСОБА_2 до Державного реєстру актів цивільного стану громадян України, додавши, зокрема, свідоцтво про смерть, видане компетентним органом Азербайджанської Республіки.
Листом від 02 червня 2026 року №1665/22.22-118 відповідач повідомив позивача про неможливість проведення державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть українського зразка у зв`язку з тим, що державна реєстрація смерті вже проведена компетентним органом Азербайджанської Республіки.
Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача і зобов`язати його провести державну реєстрацію смерті ОСОБА_2 шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян України.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади державної реєстрації актів цивільного стану визначає Закон України “Про державну реєстрацію актів цивільного стану” № 2398-УІ від 01.07.2010 року. 
Цей Закон регулює відносини, пов`язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням та припиненням їхньої дії, визначає засади діяльності органів державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України “Про державну реєстрацію актів цивільного стану”, державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України “Про державну реєстрацію актів цивільного стану”, відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, їх поновлюють та припиняють їхню дію; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження.
Органи державної реєстрації актів цивільного стану видають відповідні свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану (ч. 4 ст. 6 Закону України “Про державну реєстрацію актів цивільного стану”).
Згідно з ч. 1-5 ст. 9 Закону України “Про державну реєстрацію актів цивільного стану”, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті (ч.1).
Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану (ч. 2).
Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану.
Актовий запис цивільного стану складається у двох примірниках.
Інформація про персональні дані фізичної особи, що містяться в актовому записі цивільного стану, є конфіденційною і не підлягає розголошенню.
Актовий запис цивільного стану є безспірним доказом фактів, реєстрація яких посвідчується, до спростування його в судовому порядку.
Зразки актових записів цивільного стану затверджуються Кабінетом Міністрів України (ч. 3).
Для державної реєстрації актів цивільного стану подається паспорт громадянина України або паспортний документ іноземця заявника та документи, які підтверджують факти, що підлягають державній реєстрації (ч. 4).
Правила проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та припинення їхньої дії затверджуються Міністерством юстиції України (ч. 5).
Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24.12.2010 № 3307/5) затверджені Правила державної реєстрації актів цивільного стану в Україні (далі – Правила № 52/5, редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 1 глави 1 розділу II Правил № 52/5, Державна реєстрація акту цивільного стану проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану шляхом складання актового запису цивільного стану в електронному вигляді у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян та на паперових носіях.
Відомості, зазначені в актових записах про народження фізичної особи та її походження, шлюб, смерть, складених виконавчими органами сільських, селищних та міських рад на паперових носіях та в електронній формі, вносяться до Державного реєстру актів цивільного стану громадян протягом трьох робочих днів з дня надходження актового запису до відповідного відділу державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до пункту 3 глави 1 розділу II Правил № 52/5, для державної реєстрації актів цивільного стану, повторної видачі свідоцтва про державну реєстрацію акту цивільного стану подаються заява, документи чи у випадках, передбачених цими Правилами, у відповідній заяві зазначаються відомості про документи, які підтверджують факти, що підлягають державній реєстрації, а також пред`являється паспорт або паспортний документ заявника.
Якщо підставою для державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду або якщо певне рішення суду є необхідним для державної реєстрації інших актів цивільного стану, державна реєстрація актів цивільного стану за зверненням заявника проводиться виключно на підставі примірника рішення суду в електронній формі, отриманого у результаті інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром судових рішень та Державним реєстром актів цивільного стану громадян, що здійснюється інформаційно-комунікаційними засобами в електронній формі у порядку, встановленому Державною судовою адміністрацією України спільно з Міністерством юстиції України.
У разі ухвалення рішення суду до запровадження Єдиного державного реєстру судових рішень примірник рішення суду не пізніше наступного робочого дня з дня подання відповідної заяви запитується органом державної реєстрації актів цивільного стану у відповідного суду, крім випадку, коли на підставі такого рішення суду вже проведено державну реєстрацію актів цивільного стану за зверненням іншого заявника.
У випадках, передбачених цими Правилами, рішення суду, отримане в результаті інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром судових рішень та Державним реєстром актів цивільного стану громадян, роздруковується та додається до відповідної заяви.
У разі якщо рішення суду, яке є підставою для проведення державної реєстрації акту цивільного стану, відсутнє в Єдиному державному реєстрі судових рішень або його примірник неможливо отримати у зв`язку з ухваленням на тимчасово окупованій території України, відділ державної реєстрації актів цивільного стану відмовляє у проведенні такої державної реєстрації.
Відповідно до пункту 5 глави 1 розділу II Правил № 52/5, у державній реєстрації актів цивільного стану може бути відмовлено, якщо державна реєстрація суперечить вимогам законодавства України; державна реєстрація повинна проводитись в іншому органі державної реєстрації актів цивільного стану; з проханням про державну реєстрацію звернулась недієздатна особа або особа, яка не має необхідних для цього повноважень.
Посадова особа органу державної реєстрації актів цивільного стану обов`язково перевіряє в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян відомості про акти цивільного стану, необхідні для проведення відповідної державної реєстрації. Якщо такі відомості в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян відсутні, працівник органу державної реєстрації актів цивільного стану уточнює їх у заявника, у тому числі за допомогою технічних засобів електронних комунікацій.
У разі якщо відомості Державного реєстру актів цивільного стану громадян про персональні дані особи не відповідають даним, зазначеним у заяві, посадова особа відділу державної реєстрації актів цивільного стану уточнює їх на відповідність даним паперового носія відповідного актового запису та паспорта або паспортного документа такої особи і за можливості вживає заходів щодо внесення змін до відомостей Державного реєстру актів цивільного стану громадян у порядку, встановленому пунктом 4.5 розділу IV Інструкції з ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 липня 2008 року № 1269/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 25 липня 2008 року за № 691/15382 (далі - Інструкція з ведення Реєстру).
У разі якщо відомості про персональні дані особи, зазначені у заяві та її паспорті або паспортному документі, не відповідають даним паперового носія актового запису цивільного стану, для проведення державної реєстрації актів цивільного стану використовуються відомості заяви та паспорта або паспортного документа цієї особи, а заявнику роз`яснюється порядок унесення змін до актових записів цивільного стану.
Орган державної реєстрації актів цивільного стану повинен мотивувати відмову в державній реєстрації актів цивільного стану у зв`язку з наявністю однієї з підстав, зазначених в абзаці першому цього пункту, у письмовій формі.
Рішення про відмову в державній реєстрації актів цивільного стану, дії або бездіяльність органу державної реєстрації актів цивільного стану можуть бути оскаржені в адміністративному порядку відповідно до вимог Закону України «Про адміністративну процедуру».
Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України “Про державну реєстрацію актів цивільного стану”, Державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі:
1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою;
2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Глава 5 розділу III Правил № 52/5 детально регламенту питання щодо підстав та порядку проведення державної реєстрації смерті.
Відповідно до пункту 1 глави 5 розділу II Правил № 52/5, підставою для державної реєстрації смерті є:
а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть);
б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть);
в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть;
г) рішення суду про оголошення особи померлою;
ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час;
д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів;
е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.
Ці документи додаються до другого примірника актового запису про смерть.
У випадку проведення державної реєстрації смерті на підставі рішення суду, отриманого у спосіб, передбачений абзацом п`ятим пункту 3 глави 1 розділу II цих Правил, примірник рішення суду в електронній формі роздруковується та додається до другого примірника актового запису про смерть.
У відповідності з пунктом 9 глави 5 розділу II Правил № 52/5, Державна реєстрація смерті особи, оголошеної судом померлою, проводиться за рішенням суду, надісланим судом відділу державної реєстрації актів цивільного стану, після набрання ним законної сили або за заявою осіб, що були заявниками при розгляді судом справи, чи спадкоємців померлого.
Складений актовий запис про смерть включається до книги поновлених актових записів цивільного стану за поточний рік. У цих випадках датою смерті вважається день набрання рішенням суду законної сили, якщо інше не зазначено в рішенні суду.
Державна реєстрація факту смерті, встановленого у судовому порядку, проводиться за заявою осіб, що були заявниками при розгляді судом справи, а також спадкоємців померлого за їх зверненням в день отримання рішення суду у спосіб, передбачений абзацами п`ятим, сьомим пункту 3 глави 1 розділу II цих Правил.
У разі направлення судом рішення про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України до відділу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення державна реєстрація смерті проводиться в день надходження копії такого рішення без звернення будь-якої особи.
Складений актовий запис про смерть включається до книги державної реєстрації смерті за поточний рік, якщо з часу настання смерті не минуло одного року, або до книги поновлених актових записів цивільного стану за поточний рік, якщо минуло більше року.
Згідно з пунктом 15 глави 5 розділу II Правил № 52/5, якщо державна реєстрація смерті проводиться на підставі рішення суду про оголошення особи померлою або встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, надісланого судом, свідоцтво про смерть оформлюється та видається заявнику під час його звернення до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Про особливості проведення такої державної реєстрації смерті проставляється відповідна відмітка у графі “Для відміток” актового запису про смерть.
При цьому суд враховує положення статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідно до частини першої якої документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
Зі встановлених у справі обставин вбачається, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на території Азербайджанської Республіки. Факт її смерті зареєстрований компетентним органом Азербайджанської Республіки 06 грудня 2024 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис №548.
Зазначене свідоцтво видане компетентним органом іноземної держави, легалізоване шляхом проставлення апостиля та має нотаріально засвідчений переклад українською мовою. Таким чином, з огляду на вимоги статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» суд виходить із того, що зазначений документ може бути використаний на території України як документ, виданий компетентним органом іноземної держави, за умови дотримання встановлених законом вимог щодо його легалізації та перекладу.
Отже, легалізація іноземного документа має на меті підтвердження його формальної чинності для використання на території України та, зокрема, повноважень органу, який його видав, і справжності підпису та печатки (штампа), якими такий документ засвідчений. При цьому легалізація документа сама по собі не означає проведення відповідного акта цивільного стану на території України та не замінює державну реєстрацію такого акта відповідно до законодавства України.
У відносинах України з Азербайджаном діє Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року (далі - Гаазька Конвенція 1961 року), згідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» №2933 від 10.01.2002 року Україна приєдналася до зазначеної Конвенції. Відповідно до частини 2 статті 3 Конвенції дотримання процедури проставлення апостилю на іноземному офіційному документі не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють у державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації. Азербайджан та Турція є країною - учасницею Конвенції.
Постановою Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2023 року №107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» установлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостилю тощо) у разі, коли станом на 24.02.2022 такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Станом на 24.02.2022 у відносинах із зазначеними державами-сторонами Гаазької конвенції 1961 року діяла Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, статтею 13 якої визначено, що документи, які на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за встановленою формою та скріплені гербовою печаткою ухвалюються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення; документи, які на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.
Таким чином, протягом строку, визначеного постановою Кабінету Міністрів, офіційні документи, видані у державі Азербайджан та Туреччини, можуть прийматися на території України без вимоги додаткового засвідчення, а по завершенні такого періоду - приймаються за умови їх засвідчення апостилем.
У цій справі суд враховує, що свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 видане 06 грудня 2024 року компетентним органом Азербайджанської Республіки, містить відомості про державну реєстрацію смерті ОСОБА_2 та актовий запис №548 та має нотаріально засвідчений переклад українською мовою. Відтак зазначений документ може бути використаний на території України як належним чином оформлений документ, виданий компетентним органом іноземної держави. Водночас це не вирішує питання щодо наявності правових підстав для повторної державної реєстрації в Україні факту смерті, який уже був зареєстрований компетентним органом Азербайджанської Республіки.
Разом з тим саме по собі визнання дійсності документа іноземної держави не означає автоматичного виникнення у органу державної реєстрації актів цивільного стану України обов`язку скласти на його підставі актовий запис цивільного стану та провести державну реєстрацію відповідного акта.
У цьому випадку необхідно розмежовувати два самостійні питання: визнання документа, виданого компетентним органом іноземної держави, та державну реєстрацію акта цивільного стану органом державної реєстрації актів цивільного стану України.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою офіційного визнання і підтвердження державою фактів, зокрема смерті фізичної особи.
Частиною другою статті 9 цього Закону передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану.
Водночас статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено спеціальні підстави для державної реєстрації смерті. Такою підставою, зокрема, є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою, а також рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Отже, наведене законодавче регулювання пов`язує проведення державної реєстрації смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану України не лише з наявністю документа, який підтверджує факт смерті, а й з наявністю передбаченої законодавством України правової підстави для складання відповідного актового запису.
При цьому з матеріалів справи вбачається, що позивач не просить встановити факт смерті ОСОБА_2 у судовому порядку, оскільки факт її смерті вже встановлений та підтверджений документом компетентного органу Азербайджанської Республіки. Так само позивач не надав документа, який би свідчив про відсутність або втрату відповідного актового запису, складеного компетентним органом Азербайджанської Республіки.
Навпаки, подане позивачем свідоцтво про смерть прямо містить відомості про проведення державної реєстрації смерті ОСОБА_2 в Азербайджанській Республіці, дату складення актового запису та його номер.
Таким чином, у спірних правовідносинах документ, на який посилається позивач як на підставу для проведення державної реєстрації смерті в Україні, одночасно підтверджує, що відповідний акт цивільного стану вже був зареєстрований компетентним органом іноземної держави.
Суд при цьому не ототожнює державну реєстрацію смерті в Азербайджанській Республіці з державною реєстрацією смерті в Україні та не виходить із того, що факт реєстрації смерті іноземним органом сам по собі є прямо передбаченою статтею 21 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для відмови.
Разом з тим положення статті 21 зазначеного Закону підлягають застосуванню у взаємозв`язку з іншими нормами цього Закону, які визначають предмет та порядок державної реєстрації актів цивільного стану, зокрема статтями 9, 17 та 18 цього Закону.
Частина перша статті 21 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачає, що у державній реєстрації актів цивільного стану може бути відмовлено, якщо державна реєстрація суперечить вимогам законодавства України, якщо державна реєстрація повинна проводитися в іншому органі державної реєстрації актів цивільного стану, або якщо з проханням про державну реєстрацію звернулася недієздатна особа чи особа, яка не має необхідних повноважень.
Отже, наведений перелік не може тлумачитися таким чином, що за відсутності буквальної згадки про кожну можливу життєву ситуацію орган державної реєстрації актів цивільного стану зобов`язаний провести реєстраційну дію незалежно від наявності передбаченої законом правової підстави для її проведення.
У цій справі визначальним є те, що позивач просить саме провести державну реєстрацію смерті в Україні, а не лише використати виданий Азербайджанською Республікою документ для підтвердження факту смерті.
При цьому законодавством України не встановлено механізму повторної державної реєстрації в Україні смерті особи на підставі іноземного свідоцтва про смерть у випадку, коли відповідний акт цивільного стану вже зареєстрований компетентним органом іноземної держави.
Водночас положення щодо поновлення актових записів цивільного стану не змінюють наведеного висновку, оскільки поновлення передбачає відсутність актового запису або його втрату, тоді як у цій справі наявність актового запису про смерть у компетентному органі Азербайджанської Республіки підтверджена самим документом, наданим позивачем.
Суд також враховує, що ОСОБА_2 є громадянкою Азербайджанської Республіки.
Сам факт наявності у померлої громадянства Азербайджанської Республіки не є самостійною підставою для відмови у проведенні державної реєстрації акта цивільного стану в Україні. Закон України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» не ставить можливість державної реєстрації смерті виключно у залежність від громадянства померлої особи.
Разом з тим у цій справі громадянство померлої є однією з обставин, які суд оцінює у сукупності з іншими встановленими обставинами, а саме тим, що смерть настала на території Азербайджанської Республіки та була зареєстрована компетентним органом цієї держави з видачею відповідного свідоцтва про смерть.
Таким чином, суд не вбачає підстав для висновку про те, що громадянство ОСОБА_2 саме по собі перешкоджає проведенню будь-яких дій щодо підтвердження або використання відомостей про її смерть в Україні. Водночас у конкретних правовідносинах ця обставина підтверджує зв`язок відповідного акта цивільного стану з державою, компетентний орган якої вже здійснив його державну реєстрацію.
Суд також звертає увагу, що стаття 49 Цивільного кодексу України відносить смерть фізичної особи до актів цивільного стану та передбачає її державну реєстрацію. Водночас зазначена норма не встановлює правила, за яким акт цивільного стану, уже зареєстрований компетентним органом іноземної держави, підлягає повторній державній реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану України.
Отже, легалізоване свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 має доказове значення для підтвердження факту смерті ОСОБА_2 та факту її державної реєстрації в Азербайджанській Республіці, однак саме по собі не створює передбаченої законодавством України підстави для повторного складення в Україні актового запису про смерть цієї особи.
За таких обставин доводи позивача про те, що відсутність у статті 21 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» прямої вказівки на проведення державної реєстрації смерті в іноземній державі як окремої підстави для відмови, свідчить про протиправність рішення відповідача, суд вважає необґрунтованими.
Відсутність окремого формулювання в статті 21 Закону не означає наявності у відповідача обов`язку провести реєстраційну дію за відсутності визначеної законом підстави для її проведення.
Оцінюючи рішення відповідача від 02 червня 2026 року №1665/22.22-118, суд враховує, що підставою для неможливості проведення державної реєстрації смерті відповідач зазначив саме факт її попередньої державної реєстрації компетентним органом Азербайджанської Республіки.
З урахуванням встановлених обставин суд погоджується з тим, що за наявності вже складеного компетентним органом іноземної держави актового запису про смерть та відсутності передбаченої законодавством України процедури повторної державної реєстрації такого самого акта цивільного стану в Україні, підстав для проведення відповідачем заявленої позивачем реєстраційної дії не встановлено.
Відтак оскаржуване рішення відповідача про неможливість проведення державної реєстрації смерті ОСОБА_2 на підставі наданого свідоцтва про смерть відповідає наведеному правовому регулюванню та встановленим у справі обставинам.
За таких обставин відсутні правові підстави як для зобов`язання відповідача провести державну реєстрацію смерті ОСОБА_2 шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян України, так і для визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 02 червня 2026 року №1665/22.22-118.
Посилання позивача на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.03.2026 у справі №420/30487/25 суд оцінює критично, оскільки правовідносини у зазначеній справі не є тотожними правовідносинам у цій справі. У справі №420/30487/25 підставою для проведення державної реєстрації смерті було рішення суду про встановлення факту смерті особи, яке набрало законної сили. Натомість у цій справі такого судового рішення немає, а смерть ОСОБА_2 вже зареєстрована компетентним органом Азербайджанської Республіки.
За таких обставин адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі “Серявін та інші проти України” від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 2 статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.
Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Керуючись ст. ст. 2, 6, 8, 9, 12, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Київського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (вул. Інглезі, 5, м.Одеса, код ЄДРПОУ 37946529) про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Враховуючи знаходження судді у відпустці, текст рішення складено та підписано суддею 25.08.2026 року.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.К. Василяка

.