ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" червня 2026 р. Справа № 910/1990/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Алданової С.О.
суддів: Корсака В.А. 
Євсікова О.О. 

секретар судового засідання Сергієнко-Колодій В.В.,
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт” та Акціонерного товариства “Українська залізниця” 
на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2025
у справі № 910/1990/25 (суддя Головіна К.І.)
за позовом Акціонерного товариства “Українська залізниця” 
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт” 
про стягнення коштів, 
ВСТАНОВИВ: 
До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Акціонерного товариства “Українська залізниця” (далі – АТ “Укрзалізниця”; позивач; апелянт-1; скаржник-1) до Товариства з обмеженою відповідальністю “Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт” (надалі – ТОВ “Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт”; ТОВ “Укрземконсалт”; Товариство; відповідач; апелянт-2; скаржник-2) про стягнення штрафних санкцій в сумі 1 024 935,16 грн за договором надання послуг № ЦЗВ-15-00623-03 від 05.05.2023. 
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що відповідач порушив умови вказаного договору в частині своєчасного надання послуг, у зв`язку з чим позивачем було нараховано штрафні санкції. У позові АТ “Укрзалізниця” просить стягнути з відповідача пеню в сумі 530 695,36 грн та штраф у розмірі 494 239,80 грн, що разом складає 1 024 935,16 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 позов АТ “Українська залізниця” до ТОВ “Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт” про стягнення 1 024 935,16 грн задоволено частково. Стягнуто з ТОВ “Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт” на користь АТ “Українська залізниця” пеню - 265 347 (двісті шістдесят п`ять тисяч триста сорок сім) грн 68 коп., штраф - 247 119 (двісті сорок сім тисяч сто дев`ятнадцять) грн 90 коп. та судовий збір - 12 299 (дванадцять тисяч двісті дев`яносто дев`ять) грн 22 коп. У решті вимог – відмовлено.
За висновками місцевого господарського суду, враховуючи підтверджений факт прострочення зобов`язання (поставки товару) з боку відповідача, вимоги про нарахування штрафних санкцій заявлені позивачем правомірно, а тому стягненню з відповідача підлягає пеня - 530 695,36 грн та штраф - 494 239,80 грн штрафу.
В той же час, суд І-ої інстанції зазначив, що частково обґрунтованим є клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених позивачем штрафних санкцій на 50%. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня - 265 347,68 грн (530 695,36 *50%) та штраф - 247 119,90 грн (494 239,80 *50%), і таке зменшення є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків для останніх.
Також додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 08.10.2025 ухвалено у задоволенні заяви ТОВ “Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт” про розподіл судових витрат відмовлено.
Як зазначив суд першої інстанції враховуючи, що витрати на правничу допомогу є складовою частиною судових витрат в цілому та зважаючи на те, що всі судові витрати у цій справі були покладені на відповідача у зв`язку з обґрунтованістю позову, а також приймаючи до уваги, що спір у справі виник внаслідок неправильних дій ТОВ “Укрземконсалт”, вимоги відповідача про покладення на позивача понесених ним витрат на послуги адвоката є безпідставними. 
Не погоджуючись із прийнятим основним рішенням, АТ “Українська залізниця” звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 у справі № 910/1990/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ТОВ “Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт” на користь АТ “Українська залізниця” штрафних санкцій в сумі 512 467,58 грн, з яких: 247 119,90 грн штрафу та 265 347,68 грн пені. Прийняти у відповідній частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення у відповідній частині є необґрунтованим, ухваленим за відсутності з`ясованих обставин, що мають значення для справи, з неправильним (безпідставним) застосуванням норми матеріального права: ст. 551 ЦК України та порушенням норм процесуального права, а саме: ст.ст. 76-79, 86, 236 ГПК України, що призвело до неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи.
Апелянт-1 зазначає, що Господарським судом міста Києва не було враховано, що у відповідності до усталеної судової практики штрафні санкції можуть бути зменшені, якщо боржник має збитковий фінансовий результат, заборгованість із виплати заробітної плати. Так, скаржник-1 звертає увагу, що в матеріалах справи № 910/1990/25 відсутні будь-які докази, які б свідчили про незадовільний фінансовий стан відповідача (як от: звіт про фінансовий стан підприємства (форма № 2), звіт про рух грошових коштів (форма № 3), інформація з офіційного сайту Державної податкової служби щодо наявності податкового боргу, заборгованості із заробітної плати тощо), які б були підставою для можливого зменшення пред`явлених позивачем до стягнення з відповідача штрафних санкцій.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2025, апеляційна скарга позивача в справі № 910/1990/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Євсіков О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства “Українська залізниця” на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 у справі № 910/1990/25. Призначено розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства “Українська залізниця” на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 у справі № 910/1990/25 до судового розгляду.
На адресу апеляційного господарського суду від ТОВ “Укрземконсалт” надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити її без задоволення. Задовольнити заяву останнього про зменшення неустойки (штрафу, пені) та змінити рішення Господарського суд м. Києва від 04.09.2025 у справі № 910/1990/25. За твердженнями Товариства, ним надано суду першої інстанції докази власного тяжкого фінансового становища, коли вимушено було отримано фінансову допомогу від засновників підприємства-відповідача для можливості здійснення операційної діяльності, зокрема, виплати працівникам заробітної плати, здійснення поточних витрат та сплати податків запобігаючи, виникненню податкового боргу, а не використовуючи, на відміну від позивача, факт наявності боргів перед працівниками та державою як доброчесність або належний доказ добросовісної поведінки. 
Окремо ТОВ “Укрземконсалт” повідомив, що не має фінансових можливостей для відшкодування пред`явлених позивачем сум, а стягнення їх в повному обсязі неминуче призведе до банкрутства та ліквідації підприємства. Тому, ТОВ «Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт” просить суд апеляційної інстанції врахувати фактичне та якісне виконання всього обсягу послуг і використати надане суду законом дискреційне право та зменшити розмір неустойки (штрафу та пені) до рівня очікуваного прибутку 1% від ціни договору в сумі 33 743 грн.
Також не погоджуючись з прийнятим рішенням до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось й ТОВ “Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт”, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 у справі № 910/1990/25 повністю та ухвалити нове, яким позов АТ “Українська залізниця” до ТОВ “Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт” про стягнення 1 024 935,16 грн залишити без задоволення. 
В обґрунтування апеляційної скарги відповідачем вказується, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апелянтом-2 зазначається, що місцевим господарським судом помилково висловлено необґрунтоване нормами права переконання про те, що договір між сторонами у спорі від 05.05.2023 № ЦЗВ-15-00623-03 є договором про надання послуг. Тоді як відповідний договір, як акцентує відповідач, підлягає оцінці з огляду на правове регулювання нормами Параграфа 4 «Підряд на проектні та пошукові роботи» ЦК України, так як сторони передбачили предметом договору: послуги землевпорядних робіт з оформлення/переоформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку; розроблення документації із землеустрою, необхідної для формування земельної ділянки та забезпечення реєстрації ділянки в Державному земельному кадастрі та реєстрації права постійного користування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що повністю відповідає суспільним відносинам за правовим регулюванням норми ст. 887 ЦК України «Договір підряду на проведення проектних та пошукових робіт». 
Також скаржник-2 наголосив, що предмет договору про надання послуг від 05.05.2023 № ЦЗВ-15-00623-03 не відповідає ні вимогам Закону України «Про землеустрій», ні Закону України «Про публічні закупівлі», а відтак є таким, що суперечить вимогам законодавства, тобто є нікчемним. В межах зазначеного апелянт-2 вказує, що поза оцінкою суду першої інстанції залишилась обов`язкова умова за законом щодо відповідності назви предмета закупівлі з зазначенням коду за Єдиним закупівельним словником (ДК), що не відповідає товарам, роботам чи послугам, що фактично закуплені замовником. Так, було встановлено, що договір укладено за результатами процедури закупівлі за Законом України «Про публічні закупівлі» (оголошення № UA-2023-03-14-012121-а), проте місцевий господарський суд не надав оцінку неправомірному обранню позивачем з Національного класифікатора України ДК 021:2015 саме ДК 021:2015:71250000-5 при тому, що відповідні коди необхідно було обрати з ДК 021:2015:71350000, та його підгруп, що дійсно відповідали відповідним предметам закупівлі, а саме: 71353000-7 Послуги з дослідження земної поверхні; 71353200-9 Послуги з просторової розвідки; 71354000-4 Картографічні послуги; 71354100-5 Послуги з цифрового картографування; 71354200-6 Послуги з топографічної аерофотозйомки; 71354300-7 Послуги з кадастрової зйомки; 71354400-8 Гідрографічні послуги; 71355100-2 Фотограмметричні послуги; 71355000-1 Геодезичні послуги; 71355200-3 Послуги з топографічної зйомки; 71356000-8 Технічні послуги; 71356100-9 Послуги з технічного контролю; 71356200-0 Послуги з технічної допомоги; 71356300-1 Послуги з технічної підтримки; 71356400-2 Послуги з технічного планування. 
ТОВ “Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт” звернув увагу й на те, що виходячи з відсутності доказів у позивача, що ним 16.05.2023 надано відповідачу разом із письмовою рознарядкою всю необхідну вихідну документацію (як передбачено договором та законодавством) позовні вимоги не можуть ґрунтуватись на порушенні Товариством строку надання послуги - протягом 75 календарних днів з моменту направлення замовником письмової рознарядки, при цьому не можливо визначити кінцевою датою для надання виконавцем замовнику послуг за рознарядкою 31.07.2023, так як ще 16.08.2023, 22.09.2023, 26.09.2023, 27.03.2024 позивачем надавалися вихідні дані для можливості виконання договору. Втім, суд 1-ої інстанції не знайшов докази для спростування цього факту та не відобразив їх в оскаржуваному рішенні.
Також апелянт-2 зазначив, що відносини між позивачем та відповідачем є грошовими зобов`язаннями, а тому до цих відносин не можливе застосування норми абз. 2 ч. 2 ст. 231 ГК України, тобто ставки пені в розмірі 0,1%. При цьому, на думку скаржника-2, норма ч. 6 ст. 231 ГК України у поєднанні зі ст. 4 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» обмежують застосування пені розміром «подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалася пеня», а тому пп. 8.3.1 п. 8.3 договору є нікчемним. 
Підсумовуючи викладені у апеляційній скарзі аргументи відповідач висновує, що умови договору щодо визначення моменту виникнення зобов`язання у виконавця є неоднозначними, так як умова п. 3.1 щодо обмеження строку в 75 календарних днів для надання послуги, з огляду на інші умови договору (календарний план) є диспозитивною (допускає множинне тлумачення) або суперечливою, що в цілому позбавляє розрахунок позовних вимог обґрунтованості, так як відповідач мав формальне право лише звернутися 31.07.2023 (що вже знаходиться поза межами строку договору і не вважається порушенням його) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому враховуючи вказану диспозитивність та необхідність певного строку для процедури реєстрації права користування, позивач позбавлений права кваліфікувати відсутність витягу з Державного реєстру станом на 01.08.2023 по 15.08.2023 як факт порушення у зобов`язанні для застосування штрафу (15%), а також за відсутності вказаного порушення для штрафу не можливо застосувати й іншу санкцію - пеню, яка є похідною та залежною від факту самого порушення станом на 01.08.2023.
До суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Товариства, в якому останній просить залишити рішення Господарського суду м. Києва від 04.09.2025 у справі № 910/1990/25 в частині часткового задоволення позову Акціонерного товариства «Українська залізниця» без змін, а апеляційну скаргу Товариства без задоволення.
Позивач вказує, що договір між сторонами був укладений відповідно до процедури закупівлі, за власним волевиявленням відповідача та, більше того, був виконаний сторонами, доводи відповідача щодо неукладеності/нікчемності договору є безпідставними.
Окремо позивач звернув увагу, що листом-згодою від 21.03.2023 № 037/23 відповідач надав згоду на всі умови проєкту договору згідно з тендерною документацією. Отже, відповідач був ознайомлений з умовами майбутнього договору надання послуг ще до моменту фактичного укладення договору. Таким чином, цілком допустимим є встановлення в договорі, в тому числі й господарському, пені за порушення негрошового зобов`язання, а тому наявність у договорі саме такого виду відповідальності постачальника як пеня за недотримання строків постачання продукції позивачу, не порушує норму ч. 1 ст. 203 ЦК України.
До суду апеляційної інстанції від відповідача надійшла відповідь на відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому Товариством, з посиланням на викладені в апеляційній скарзі твердження, зазначено про відсутність в його діях вини, як суб`єктивної сторони, оскільки наявні в матеріалах справи докази свідчать, що неправомірна поведінка позивача сприяла затягуванню виконання договору та не може кваліфікуватися як невиконання з боку відповідача. Окремо апелянт-2 зауважив, що неукладеність і нікчемність договору не є тотожними поняттями, а тому просить звернути увагу, що в оскаржуваному рішенні не надана оцінка доводам відповідача саме щодо нікчемності договору.
Також від Товариства надійшла заява про підтвердження пропозиції про мирне врегулювання спору, в якій апелянт-2 вказав, що незважаючи на апеляційне оскарження та незгоду з рішенням суду першої інстанції в цілому, відповідач пропонує позивачеві укласти мирову угоду і врегулювати судовий спір мирним шляхом та погодитися на отримання максимально можливої суми, що не призведе до надмірного фінансового навантаження та/або банкрутства і ліквідації Товариства.
Скаржник-1 подав клопотання, в якому проінформував, що не погодився з пропозицією відповідача щодо мирного врегулювання спору, про що повідомлено останнього листом від 11.02.2026 № ЦЗВ-25/381.
Окрім цього, апелянт-2 не погодився і з додатковим рішенням та звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2025.
Згідно мотивів скаржника-2, оскаржуване додаткове рішення ухвалене з порушення норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та висновків Верховного Суду.
Скаржник-2 зазначає, що висновок місцевого господарського суду не відповідає вимогам законодавства, так як: по-перше, останній неправомірно об`єднав зовсім різні категорії судових витрат: судовий збір та витрати на правничу допомогу, розподіл яких регулюється різними нормами ГПК України та, зокрема, різними частинами статті 129 ГПК України; по-друге, судом не наведено обґрунтування, які саме неправильні дії відповідача сприяли виникненню спору, при тому, що судом в рішенні 04.09.2025 встановлено певні обставини, що свідчать про відсутність вини відповідача в порушенні спору.
Згідно протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді від 28.10.2025, апеляційна скарга відповідача в справі № 910/1990/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Євсіков О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт” на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2025 у справі № 910/1990/25. Об`єднано апеляційні скарги Акціонерного товариства “Українська залізниця” та Товариства з обмеженою відповідальністю “Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт”, на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2025 у справі № 910/1990/25 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду. Призначено до судового розгляду апеляційні скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2025 у справі № 910/1990/25.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення, в якому він просить залишити апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт” на додаткове рішення Господарського суду м. Києва від 08.10.2025 у справі № 910/1990/25 без задоволення, а додаткове рішення Господарського суду м. Києва від 08.10.2025 у справі № 910/1990/25 без змін.
Згідно позиції позивача, Господарським судом м. Києва вірно виснувано, що вимоги відповідача про покладення на АТ “Укрзалізниця” понесених ним витрат на послуги адвоката у справі № 910/1990/25 є безпідставними. 
У судових засіданнях оголошувалась перерва. 
Представники апелянтів в судовому засіданні 08.06.2026 вимоги апеляційних скарг підтримали та просили їх задовольнити. 
В свою чергу, заперечували проти апеляційних скарг, поданих протилежною стороною.
У судовому засіданні 08.06.2026 судом апеляційної інстанції оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та його проголошення 15.06.2026. 
В судове засідання 15.06.2026 з`явились представники сторін.
Апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши в судовому засіданні 08.06.20206 пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 05.05.2023, за результатами проведення процедури закупівлі відповідно до Закону України “Про публічні закупівлі” (оголошення номер № UA-2023-03-14-012121-a), між АТ “Укрзалізниця” (замовник) та ТОВ “ІЗПВ “Укрземконсалт” (виконавець) був укладений договір надання послуг № ЦЗВ-15-00623-03 (скорочено – договір), за умовами якого виконавець зобов`язується надати замовнику послуги землевпорядних робіт з оформлення/переоформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, розроблення документації із землеустрою, необхідної для формування земельної ділянки та забезпечення реєстрації ділянки в Державному земельному кадастрі та реєстрації права постійного користування за AT “Укрзалізниця” в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в установленому законом порядку, а замовник – прийняти такі послуги та оплатити їх відповідно до розрахунку вартості послуг (п. 1.1 договору).
Відповідно до п. 1.2 договору результатом надання послуг є – витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, який підтверджує право постійного користування земельною ділянкою AT “Укрзалізниця” та який виконавцем передається замовнику разом із документами, зазначеними в п. 8 додатку 1.1 договору, вимоги до яких зазначені в п. 6 додатку 1.1 договору.
Згідно п. 1.3 договору зазначені послуги включають в себе склад послуг та робіт, визначений в п. 5 додатку до цього договору, які надаються у терміни визначені в договорі. З метою розроблення документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки, виконавець має виконати обстежувальні, вишукувальні, топографо-геодезичні, картографічні проектні та проектно-вишукувальні роботи (роботи із землеустрою).
За п. 2.1 договору виконавець повинен надати замовнику передбачені цим договором послуги, якість яких повинна відповідати вимогам Земельного кодексу України, Законів України “Про землеустрій”, “Про адміністративні послуги”, “Про Державний земельний кадастр”, “Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність”, “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, постанови КМУ від 25.12.2015 № 1127 “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” та постанови КМУ від 17.10.2012 № 1051 “Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру”.
Пунктом 3.1 договору визначено, що надання послуг здійснюється протягом строку дії договору тільки на підставі наданої письмової рознарядки замовника, яка вважається дозволом на надання послуг та є підтвердженням готовності замовника до отримання послуг. Строк надання послуг зі складання документації з землеустрою та реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно – протягом 75 календарних днів з моменту направлення замовником письмової рознарядки.
Згідно п. 3.4 договору датою надання послуг вважається дата підписання сторонами акта здачі-приймання наданих послуг.
Оплата за цим договором здійснюється на підставі акта здачі-приймання наданих послуг, який підписується уповноваженими представниками замовника (п. 4.2 договору).
Відповідно до п. 5.1 договору ціна послуг з розроблення документації із землеустрою, необхідної для формування земельної ділянки та державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою AT “Укрзалізниця” визначена відповідно до кошторису вартості послуг (додаток № 1. 3 до договору), що є невід`ємною частиною договору.
Пунктом 5.4 договору визначено, що загальна ціна договору становить 3 410 664,98 грн без ПДВ. Ціна договору включає в себе обов`язкові платежі, у тому числі на користь третіх осіб, пов`язані з виконанням цього договору. Будь-яка додаткова вартість окремих витрат, пов`язаних з виконанням цього договору, не сплачується замовником окремо та вважається врахованою у ціну цього договору. У разі реєстрації, за погодженням із замовником, земельної ділянки на площу меншу, ніж передбачена у переліку земельних ділянок (додаток 1.4. до договору), здійснюється пропорційне зменшення вартості послуг (п. 5.6 договору).
Згідно п. 7.1 договору замовник зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі здійснити розрахунки за надані послуги; прийняти надані послуги згідно з актом здачі-приймання наданих послуг у відповідності до умов цього договору; надати виконавцю всю необхідну для надання послуг документацію, яка наявна у замовника (пп. 7.1.1, 7.1.2, 7.1.3).
Відповідно до п. 7.3 виконавець зобов`язаний: забезпечити надання послуг у строки, встановлені даним договором; забезпечити своєчасну передачу замовнику витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, який підтверджує реєстрацію за замовником права постійного користування земельною ділянкою та документів, зазначених у п. 1.2. цього договору (пп. 7.3.1, 7.3.2).
Пунктом 15.1 договору передбачено, що договір діє з дня його укладення та протягом дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24.02.2022 № 64/2022 та продовженого відповідними Указами Президента України “Про продовження строку дії воєнного стану в Україні” та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, але не пізніше ніж до 01.07.2023. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від обов`язку виконання у повному обсязі взятих на себе за цим договором зобов`язань щодо надання та оплати послуг в межах строків, визначених умовами цього договору.
Додатком 1.1 до договору сторони погодили технічне завдання, відповідно до якого метою послуг є розроблення документації із землеустрою згідно з календарним планом, необхідної для формування земельних ділянок та державної реєстрації права постійного користування земельними ділянками за АТ “Укрзалізниця” в установленому законом порядку. У вказаному технічному завданні передбачено: вихідні дані; строк виконання, який визначається календарним планом (додаток 1.2 договору); склад послуг і робіт, які будуть надаватись виконавцем; вимоги до документації із землеустрою; документи, які будуть надаватись замовнику в процесі надання послуги (витяги з Державного земельного кадастру про земельну ділянку); документи і матеріали, які повинні бути передані замовнику після закінчення надання послуг (документація із землеустрою, витяг з кадастру на земельну ділянку, витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно на кожну земельну ділянку); порядок приймання-передачі послуг (здача-приймання наданих послуг здійснюється відповідно до умов договору).
Додатком 1.2 до договору сторони узгодили календарний план надання послуг із загальним строком виконання робіт – 75 календарних днів; визначили види робіт по кожній земельній ділянці зі строком їх виконання по дням (підготовчі роботи – 1-7 дн. з моменту направлення замовником письмової рознарядки; топографо-геодезичні роботи – 10-40 дн. з моменту завершення підготовчих робіт; складання технічної документації – 10-47 дн. з моменту завершення підготовчих робіт; погодження технічної документації – 10-53 дн. з моменту завершення підготовчих робіт; затвердження технічної документації в порядку, передбаченому ст. 186 ЗК України – 10-58 дн. з моменту завершення підготовчих робіт; подача до державного кадастрового реєстратора заяви про державну реєстрацію земельної ділянки з метою внесення відомостей до Державного земельного кадастру – 21-65 дн. з моменту завершення підготовчих робіт; внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно – не пізніше ніж на 75 календарний день з моменту направлення замовником рознарядки).
Іншими додатками до договору сторони погодили кошториси вартості послуг, а також перелік земельних ділянок, щодо яких необхідно розробити документацію із землеустрою.
Додатковою угодою № 2 від 30.06.2023 до договору сторони виклали п. 15.1 договору у новій редакції, а саме: «Договір діє з дня його укладення та протягом дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24.02.2022 № 64/2022 та продовженого відповідними Указами Президента України “Про продовження строку дії воєнного стану в Україні” та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, але не пізніше ніж до 28.07.2023. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від обов`язку виконання у повному обсязі взятих на себе за цим договором зобов`язань щодо надання та оплати послуг в межах строків, визначених умовами цього договору».
16.05.2023 позивачем, на виконання умов договору, уповноваженому представнику виконавця (відповідача) під розписку була вручена рознарядка № ЦЗС-20/1652 від 15.05.2023 із переліком земельних ділянок для розроблення документації із землеустрою.
Між сторонами складено акти здачі-приймання наданих послуг: № 1 від 07.11.2023 на суму 12 756,35 грн без ПДВ, № 2 від 07.11.2023 на суму 11 964,89 грн без ПДВ, № 3 від 28.11.2023 на суму 77 407,80 грн без ПДВ, № 4 від 06.12.2023 на суму 89 385,49 грн без ПДВ, № 5 від 07.12.2023 на суму 4 393,38 грн без ПДВ, № 6 від 11.12.2023 на суму 149 945,77 грн без ПДВ, № 7 від 11.12.2023 на суму 79 136,41 грн без ПДВ, № 8 від 11.12.2023 на суму 6 890,80 грн без ПДВ, № 9 від 04.01.2024 на суму 1 425,41 грн без ПДВ, № 10 від 30.01.2024 на суму 36 709,26 грн без ПДВ, № 11 від 30.01.2024 на суму 632 780,69 грн без ПДВ, № 12 від 12.02.2024 на суму 7 136,90 грн без ПДВ, № 13 від 05.03.2024 на суму 26 402,59 грн без ПДВ, № 14 від 18.04.2024 на суму 2 018,02 грн без ПДВ, № 15 від 20.05.2024 на суму 1 819 620,58 грн без ПДВ, № 16 від 20.09.2024 на суму 248 530,98 грн без ПДВ, № 17 від 04.12.2024 на суму 88 426,68 грн без ПДВ.
Зазначені акти були підписані обома сторонами без зауважень та заперечень.
Позивач, з причин надання відповідачем послуг за договором з простроченням строків, з метою досудового врегулювання спору надіслав на адресу ТОВ “Укрземконсалт” претензію № ЦЗВ-20/5179 від 29.12.2023 про сплату штрафних санкцій за порушення строків надання послуг на суму 782 934,69 грн, яка залишилась відповідачем без задоволення.
Вважаючи свої права порушеними, позивачем подано на розгляд господарського суду відповідний позов. 
У відзиві на позов відповідач проти заявлених вимог заперечував, вказавши, що договір не визначає, які саме послуги відповідач повинен був надати, договір містить неоднозначні умови щодо строків надання цих послуг, а також договір не відповідає вимогам Законів України “Про публічні закупівлі”, “Про землеустрій”. Крім того відповідач зазначив, що вихідна документація позивачем була надана частково, а по деяких земельних ділянках – зовсім не надана, після отримання вказаної вихідної документації відповідачем була виявлена відсутність земельно-кадастрових документів щодо деяких земельних ділянок та помилковість відомостей в державних актах стосовно меж земельних ділянок, що свідчить про те, що позивач неналежно виконав свої зобов`язання за договором, що стало перешкодою для належного виконання відповідачем своїх обов`язків. Також відповідач звернув увагу, що після укладення договору позивачем було повідомлено про необхідність обов`язкового погодження усієї розробленої технічної документації з його регіональними філіями чи структурними підрозділами, що не було включено в технічне завдання та в тендерну документацію. Щодо нарахувань штрафних санкцій відповідач вказав на те, що відносини між сторонами є грошовими зобов`язаннями, а тому пеня не може розраховуватися в розмірі 0,1% від вартості несвоєчасно наданих послуг, та заявив клопотання про зменшення розміру неустойки до 33 743,00 грн (1% від ціни договору).
У відповіді на відзив позивач зазначив, що договір був укладений сторонами за результатами проведення процедури закупівлі, умови щодо предмету договору були ідентичні умовам додатку № 8 до тендерної документації позивача, з якою відповідач був ознайомлений, договір був підписаний обома сторонами без зауважень та заперечень, що свідчить про те, що сторони дійшли згоди стосовно всіх істотних умов договору. Також позивач звернув увагу, що умови договору були ним виконані належним чином, а відповідач порушив строки надання послуг, що були узгоджені в календарному плані. Твердження відповідача з приводу неправильного розрахунку пені позивач відхилив, оскільки мало місце порушення негрошового зобов`язання, відтак, свій розрахунок вважає обґрунтованим. Щодо заяви відповідача про зменшення розміру неустойки, то проти цієї заяви позивач заперечував.
Відповідач подав заперечення до відповіді на відзив, в яких вказав, що метою договору є реєстрація права постійного користування земельною ділянкою за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проте, технічне завдання у договорі не визначає конкретний вид документації із землеустрою, яку необхідно виготовити відповідачу, предмет договору суперечить вимогам законодавства, що вказує на його нікчемність та відсутність підстав для сплати неустойки. 
Подібні за змістом твердження наведені апелянтами у апеляційних скаргах та відзивах на них.
Приймаючи до уваги фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
За ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
В силу ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Зі змісту укладеного сторонами правочину вбачається, що за своєю правовою природою він містить ознаки, притаманні договору про надання послуг, а тому укладений сторонами договір, з огляду на встановлений статтею 204 ЦК України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.
За умовами ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Як вже зазначалось, 16.05.2023 позивачем на виконання умов договору уповноваженому представнику виконавця (відповідача) під розписку була вручена рознарядка № ЦЗС-20/1652 від 15.05.2023 із переліком земельних ділянок для розроблення документації із землеустрою.
За ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. 
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).
Відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Отже, з урахуванням правил початку перебігу та закінчення строків, визначених ст.ст. 253, 254 ЦК України, приймаючи до уваги положення договору щодо порядку розрахунків за послуги, кінцевою датою надання відповідачем послуг за рознарядкою є – 31.07.2023 (75 календарних днів починаючи з 17.05.2023 та з урахуванням вихідного дня).
З урахуванням зазначеного, твердження апелянта-2 про неправильність висновку місцевого господарського суду про те, що 31.07.2023 рахується 76-м календарним днем з 16.05.2023, за висновками колегії суддів є невмотивованими. 
Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, а прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання, за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі. 
Як встановлено з матеріалів справи, підтвердженням надання відповідачем послуг за договором є складені та підписані сторонами акти здачі-приймання наданих послуг: № 1 від 07.11.2023 на суму 12 756,35 грн без ПДВ, № 2 від 07.11.2023 на суму 11 964,89 грн без ПДВ, № 3 від 28.11.2023 на суму 77 407,80 грн без ПДВ, № 4 від 06.12.2023 на суму 89 385,49 грн без ПДВ, № 5 від 07.12.2023 на суму 4 393,38 грн без ПДВ, № 6 від 11.12.2023 на суму 149 945,77 грн без ПДВ, № 7 від 11.12.2023 на суму 79 136,41 грн без ПДВ, № 8 від 11.12.2023 на суму 6 890,80 грн без ПДВ, № 9 від 04.01.2024 на суму 1 425,41 грн без ПДВ, № 10 від 30.01.2024 на суму 36 709,26 грн без ПДВ, № 11 від 30.01.2024 на суму 632 780,69 грн без ПДВ, № 12 від 12.02.2024 на суму 7 136,90 грн без ПДВ, № 13 від 05.03.2024 на суму 26 402,59 грн без ПДВ, № 14 від 18.04.2024 на суму 2 018,02 грн без ПДВ, № 15 від 20.05.2024 на суму 1 819 620,58 грн без ПДВ, № 16 від 20.09.2024 на суму 248 530,98 грн без ПДВ, № 17 від 04.12.2024 на суму 88 426,68 грн без ПДВ.
При цьому, судова колегія виходить з того, що складання сторонами актів здачі-приймання наданих послуг без зазначення в них відміток про відсутність претензій сторін одна до одної не виключає факту прострочення у наданні послуг як такого, а тим самим і не нівелює право замовника порушувати питання щодо відповідальності виконавця за порушення строків надання послуг. 
Таким чином вбачається, що відповідачем послуги були надані позивачу з простроченням вказаного строку.
Зазначені висновки суду першої інстанції, як вважає колегія суддів, є правильними. 
У свою чергу, приймаючи до уваги, що в силу умов договору строк надання послуг становить протягом 75 календарних днів з моменту направлення замовником письмової рознарядки, колегією суддів відхиляються доводи скаржника-2 про неправильність висновків суду попередньої інстанції про порушення Товариством строку надання послуг.
Також судова колегія зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону “Про публічні закупівлі” договір про закупівлю – це договір, що укладається між замовником і учасником торгів за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари. У ч. 1 ст. 41 Закону визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених Законом "Про публічні закупівлі".
За приписами ч. 4 ст. 41 зазначеного Закону умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону.
Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Виходячи з наведених положень діючого законодавства України щодо свободи укладення договору, визначення його умов, чинності договору, його відповідності тендерній документації, суд зазначає, що підписуючи договір, відповідач погодився з усіма його умовами і не був позбавлений можливості визначити в ньому умови щодо конкретизації послуг чи щодо строку, у який він зміг би в повному обсязі своєчасно надати послуги, адже саме відповідач мав усвідомлювати, який строк йому необхідний для належного виконання своїх зобов`язань.
Крім того згідно з ч. 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Воля сторін та їх волевиявлення мають значення для дійсності правочину в їх єдності. Невідповідність між дійсним бажанням (волею) та його зовнішнім проявом (волевиявленням) є підставою для визнання судом такого правочину недійсним. Така невідповідність може бути результатами помилки, обману, насильства, збігу тяжких обставин, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною.
Колегія суддів враховує, що відповідач у даній справі не стверджує, що договір з його сторони, чи зі сторони позивача був укладений під впливом насильства, помилки, обману, тощо.
Натомість, як вже зазначалось, договір укладався за результатами проведення процедури закупівлі відповідно до вимог Закону України "Про публічні закупівлі", з урахуванням особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178, оголошення № UA-2023-03-14-012121-a.
З огляду на фактичні обставини справи, судовою колегією акцентується, що договір був виконаний виконавцем, що підтверджується наявними у справі актами здачі-приймання наданих послуг, підписаними сторонами. 
За ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. 
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц у разі, якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
Зазначену правову позицію, як сталу та послідовну практику Верховного Суду, відображено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2026 у справі № 925/632/19 (пункти: 80, 81, 122, 123).
Отже, враховуючи, що договір між сторонами даного спору був укладений відповідно до процедури закупівлі, за власним волевиявленням відповідача та, більше того, був виконаний сторонами, договір не може вважатися таким, що був неукладений між сторонами.
На це, як вважає судова колегія, слушно звернув увагу й суд 1-ої інстанції.
Додатково судова колегія зазначає, що ще на стадії відповідної процедури закупівлі листом-згодою від 21.03.2023 № 037/23 відповідач надав згоду зі всіма умовами проекту договору згідно з тендерною документацією.
Поряд із цим, за Законом України "Про публічні закупівлі" вимагається, щоб умови договору про закупівлю не відрізнялися від змісту тендерної пропозиції (частина четверта статті 41), а його істотні умови не змінювалися після підписання (за винятками, передбаченими у тій же частині п`ятій статті 41). У цьому зв`язку важливо розуміти, що умови договору про закупівлю не повинні саме сутнісно, змістовно виходити за рамки тендерної пропозиції (за винятком тих випадків, які передбачає Закон України "Про публічні закупівлі"). Несуттєві відмінності умов договору про закупівлю від його проекту, які за своїм наповненням не визначають нових договірних зобов`язань, не звужують чи, навпаки, не розширюють договірних зобов`язань сторін, обумовлених тендерними пропозиціями та тендерною документацією, й не суперечать останнім й не можуть мати наслідком нікчемність договору про закупівлю.
Згідно даних Єдиного закупівельного словника, за кодом 71250000-5 включаються геодезичні послуги.
Про відповідний вид послуг (геодезичні послуги) зазначається безпосередньо й відповідачем.
Таким чином, беручи до уваги, що договором охоплювався широкий спектр послуг, які фактично закуплені замовником, колегія суддів висновує, що відповідач виконав договір, що в свою чергу свідчить про обізнаність останнього про суть послуг, які він мав надати та на яких умовах такі мали б бути виконані. При цьому, тендерна документація не суперечила суті договору, що, в даному випадку, не може мати наслідком нікчемності договору про закупівлю.
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на поведінку відповідача як сторони договору, на предмет її суперечливості, оскільки останнім договір виконався. При цьому він не звертався з будь-якими заявами чи запереченнями до позивача з приводу нікчемності договору та почав порушувати перед судом питання щодо такої нікчемності тільки після пред`явлення до нього позову про стягнення штрафних санкцій. Тому така поведінка відповідача не відповідає принципу venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). 
З цих підстав судовою колегією відхиляються аргументи скаржника-2 про неправомірність обраного позивачем коду з Єдиного закупівельного словника.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
У відповідності до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За ст. 230 ГК України (норми якого були чинними на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність на підставі Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» № 4196-IX від 09.01.2025, який 28.08.2025 введено в дію) штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Пунктом 8.3.1 договору встановлено, що виконавець за цим договором несе таку відповідальність: при порушенні строків надання послуг виконавець оплачує замовнику штраф у розмірі 15% від вартості не наданих в строк послуг на умовах, передбачених п. 3.1 цього договору, а за прострочення понад 15 календарних днів додатково стягується пеня у розмірі 0,1% від вартості ненаданих в строк послуг за кожен день прострочення. При цьому виконавець не звільняється від виконання своїх зобов`язань надати послуги, якщо про інше його не попередив письмово замовник.
Таким чином, сторонами договору, поряд з істотними умовами про предмет, ціну та строк його дії, погоджено та досягнуто, в силу ст.ст. 628, 638 ЦК України, згоди щодо відповідних істотних умов про окремі особливості відповідальності сторін, зокрема відповідальності за порушення строків надання послуг у вигляді сплати штрафу та пені. Як наслідок, укладено договір відповідно до норм Цивільного кодексу України та чинного на той час Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених Законом України “Про публічні закупівлі”. 
Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/12876/19 (постанова від 01.06.2021) зробила висновки про можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань, що передбачено частиною другою статті 231 ГК України. Звернула увагу також на те, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Гарантована статтею 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (лат. - non bis in idem - «двічі за одне і те саме не карають») має на меті уникнути несправедливого покарання за одне й те саме правопорушення двічі.
Отже, з огляду на факт прострочення відповідачем виконання договірних зобов`язань перед позивачем, перевіривши здійснені останнім розрахунки штрафу та пені, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ої інстанції, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню, оскільки ґрунтується на відповідних приписах норм матеріального права. Крім цього, колегія суддів вважає такі розрахунки арифметично вірними.
Щодо доводів відповідача про нікчемність пп. 8.3.1 п. 8.3 договору, оскільки норма ч. 6 ст. 231 ГК України у поєднанні зі ст. 4 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» обмежують застосування пені розміром «подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалася пеня», судова колегія зазначає, що за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Зі змісту вказаного закону слідує, що обмеження розміру пені подвійною обліковою ставкою Національного банку України відбувається лише у разі її нарахування саме за порушення грошового зобов`язання.
У випадку нарахування пені за допущення прострочення виконання негрошового зобов`язання (що має місце у цьому випадку – порушення строків надання послуг), наведені положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" щодо обмеження розміру пені подвійною обліковою ставкою Національного банку України не застосовуються.
Зважаючи на вказане, судовою колегією відхиляються, як необґрунтовані, аргументи апелянта-1 у вказаних межах.
Поряд із цим, під час розгляду справи в суді 1-ої інстанції відповідач заявив клопотання про зменшення неустойки до 33 743,00 грн (1% від ціни договору).
Розглянувши це клопотання відповідача місцевий господарський суд дійшов висновку про зменшення розміру заявлених позивачем штрафних санкцій на 50%. Як наслідок, стягнув з відповідача на користь позивача 265 347,68 грн (530 695,36 *50%) пені та 247 119,90 грн (494 239,80 *50%) штрафу. 
Судовою колегією зазначається, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад.
Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (постанова Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц, постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою (такі висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 у справі № 463/13099/21, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 у справі № 567/3/22, у постанові Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2024 у справі № 466/3398/21).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Добросовісність - це відповідність дій учасників правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) використовувала/ використовували право на зло; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів /умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи / осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21)).
Керуючись таким критерієм як "добросовісність", який належать до фундаментальних засад цивільного права (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), суд не може тлумачити або застосовувати його формально. Добросовісність має оцінюватися з урахуванням усіх обставин справи, відповідно до вимог ст. 86 ГПК України.
Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності в цивільному праві.
Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 зазначено, що господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Згідно частини третьої статті 551 ЦК України суду надано право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Застосовані у статті 551 ЦК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2022 року в справі № 910/15705/21, від 01 лютого 2023 року в справі № 914/3203/21, від 22 травня 2024 року в справі № 911/95/20, від 18 грудня 2024 в справі № 921/320/24). При цьому розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі; тому, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена права компенсації своїх майнових втрат; такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків; такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України.
Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення такої дії. Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема в постановах: від 05 вересня 2023 року в справі № 907/583/22, від 28 листопада 2023 року в справі № 916/1504/22, від 03 грудня 2024 року в справі № 904/872/24, від 03 грудня 2024 року в справі № 909/321/24.
За висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 28.11.2023 у справі 916/1504/22 - зменшення неустойки (штрафу, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення штрафу направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19 січня 2024 року в справі № 911/2269/22 зазначив, що чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою для зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин першої, другої статей 233 ГК України та частини третьої статті ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
На підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру. 
Тотожні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду: від 15.01.2026 у cправі № 910/9629/23, від 27.01.2026 у cправі № 925/47/25, від 29.01.2026 у cправі № 910/6337/23.
Отже, колегія суддів враховує, що висновки Верховного Суду щодо застосування статті 551 ЦК України є усталеними та загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) у залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі. 
Обґрунтовуючи клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, відповідач, серед іншого, вказав, що не має фінансових можливостей для відшкодування пред`явлених позивачем сум, а стягнення їх в повному обсязі неминуче призведе до банкрутства та ліквідації підприємства. Тому, ТОВ «Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт” просив врахувати фактичне та якісне виконання всього обсягу послуг і використати надане суду законом дискреційне право та зменшити розмір неустойки (штрафу та пені) до рівня очікуваного прибутку 1% від ціни договору в сумі 33 743 грн.
Аналогічні доводи щодо зменшення неустойки до 33 743 грн викладені скаржником-2 у відзиві на апеляційну скаргу позивача.
Водночас, апелянт-1 зазначав про відсутність підстав для можливого зменшення пред`явлених позивачем до стягнення з відповідача штрафних санкцій на 50%.
Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому належить взяти до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що закон не передбачає вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Згідно з правовою позицією, викладеною у рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013, наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення, оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для протилежної сторони і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
При цьому слід враховувати, що правила ст. 551 ЦК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.
Неустойка не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Зазначені норми законодавства ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.
Зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів. 
Колегія суддів враховує, що вирішуючи заявлене відповідачем клопотання місцевим господарським судом взято до уваги викладені Товариством мотиви для зменшення розміру пені та штрафу, а також враховано, що: укладення договору за результатами проведення закупівель здійснювалося в період дії воєнного стану; невигідне становище відповідача та монопольне становище позивача у зобов`язаннях за договором надання послуг № ЦЗВ-15-00623-03 від 05.05.2023; повне виконання відповідачем своїх зобов`язань при тому, що відбулося внесення змін та доповнень до обсягів робіт, які не були передбачені технічним завданням, що призвело до того, що з 35 земельних ділянок, які були предметом договору, відповідач виготовив документацію із землеустрою на 148 земельних ділянок; наявність у договорі умови про обов`язкове погодження усіх розроблених технічних документацій з регіональними філіями та структурними підрозділами АТ “Укрзалізниця”, через що затягувались строки їх розгляду та погодження останніми, що вплинуло на затримку у наданні послуг відповідачем; не погодження позивачем звернень відповідача про збільшення терміну виконання робіт; затримка позивачем у наданні вихідної документації по земельних ділянках; відсутність у позивача претензій щодо якості наданих послуг; відсутність у справі доказів понесення позивачем збитків в результаті дій відповідача чи погіршення власного фінансового стану, виникнення ускладнень у здійсненні господарської діяльності внаслідок прострочення зобов`язання з боку відповідача. Як наслідок, судом першої інстанції вказано про можливість у даному конкретному випадку зменшення розміру нарахованої позивачем пені та штрафу на 50%. 
Отже, беручи до уваги викладені у цій постанові висновки щодо суті спору про наявність підстав для стягнення пені та штрафу, враховуючи зазначені вище конкретні обставини цієї справи, з огляду на визначену умовами договору та погоджену обома сторонами відповідальність виконавця у вигляді сплати пені та штрафу, беручи до уваги принципи справедливості, пропорційності в цивільному праві та збалансованості інтересів сторін, висновки місцевого господарського суду про винятковість випадку та наявність обставин для зменшення штрафних санкцій на 50% на підставі ст.ст. 551 ЦК України приймаючи до уваги: інтереси обох сторін; причини невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань; наслідків порушення зобов`язання, зокрема відсутність завданої позивачу шкоди; виконання відповідачем обов`язку з надання послуг за договором в повному обсязі, - на переконання колегії суддів є вмотивованими. 
У свою чергу, зважаючи на зазначене вище в цілому, колегією суддів критично оцінюються доводи апелянта-2 про неправильність висновків місцевого господарського суду про наявність підстав для стягнення з Товариства штрафних санкцій, а також про те, що співмірним та справедливим у даній справі буде зменшення заявлених позивачем штрафних санкцій до 33 743 грн. А крім того, підлягають критичній оцінці й доводи скаржника-1 про неправильність застосування судом першої інстанції приписів ст. 551 ЦК України і відсутності у справі будь-яких доказів, які б були підставою для зменшення пред`явлених позивачем до стягнення з відповідача штрафних санкцій на 50%. 
Отже, на переконання колегії суддів, аргументи апелянтів не знайшли свого підтвердження в межах заявлених вимог, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції через необґрунтованість у розумінні ст.ст. 74, 76, 80, 86, 269 ГПК України. Інші доводи скаржників, прийняті до уваги, однак вони не спростовують вищенаведені висновки про наявність підстав для відмови у задоволенні апеляційних скарг. Водночас, підстав для виходу за межі вимог та доводів апеляційних скарг - суд апеляційної інстанції в розумінні ч. 4 ст. 269 ГПК України не встановив. 
Щодо оскарження додаткового рішення.
Як вже вказувалось, за результатами розгляду цієї справи рішенням суду першої інстанції від 04.09.2025 позов АТ “Українська залізниця” задоволено частково; стягнуто з ТОВ “Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт” пеню - 265 347,68 грн та штраф - 247 119,90 грн.
Після ухвалення вказаного рішення до Господарського суду міста Києва від відповідача (ТОВ “Укрземконсалт”) надійшли докази до заяви щодо розподілу судових витрат, зробленої до закінчення судових дебатів, про стягнення з АТ “Українська залізниця” витрат на правничу допомогу в сумі 100 000,00 грн.
Зі свого боку позивач подав заперечення на вищевказану заяву, в яких він зазначив, що підстави для розподілу заявлених витрат на правничу допомогу відсутні, оскільки в даному випадку спір виник внаслідок неправильних дій ТОВ “Укрземконсалт”, а отже, згідно з ч. 9 ст. 129 ГПК України всі судові витрати повністю покладаються на відповідача.
ТОВ “Укрземконсалт” надало відповідь на заперечення позивача, в яких вказало, що рішенням суду від 04.09.2025 позовні вимоги АТ “Українська залізниця” задоволено частково, а тому на підставі ст. 129 ГПК України витрати на правничу допомогу підлягають розподілу разом з іншими судовими витратами в залежності від результату розгляду справи.
У наведеному судовою колегією зазначається, що за ч.ч. 2, 4 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
В силу ч. 9 ст. 129 ГПК України у випадку, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19 вказала, що процесуальним законом не визначено поняття неправильних дій сторони. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим.
Наведена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною (такі висновки наведено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 08.04.2021 у справі № 905/716/20, від 15.09.2022 у справі № 910/10159/21).
Суд має застосовувати зазначені положення процесуального закону за наявності одночасно у сукупності таких умов:
1) вирішення судом спору по суті;
2) встановлення судом одного із таких випадків: зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони.
Наведене узгоджується зі сталою та послідовною практикою Верховного Суду щодо застосування положень частини дев`ятої статті 129 ГПК України, наведеною у постановах від 12.07.2022 у справі № 910/18790/19, від 31.05.2022 у справі № 927/515/21, від 25.11.2021 у справі 904/5929/19 та додаткових постановах Верховного Суду від 12.07.2022 у справі № 910/18790/19, від 04.03.2021 у справі № 916/376/19 тощо. 
Як зазначив Верховний Суд у постановах від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 05.04.2018 у справі № 917/1006/16, від 03.04.2018 у справі № 902/339/16, у випадку зменшення судом розміру неустойки на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, покладаються на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення є наслідком не необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а виключно застосування судами свого права на таке зменшення, передбаченого наведеними нормами.
Тому, враховуючи, що застосування частини дев`ятої статті 129 ГПК України є виключною дискрецією суду, з урахуванням того, що спір фактично виник внаслідок неправильних дій Товариства, оскільки через поведінку останнього (прострочення в наданні послуг у визначений договором строк) позивач був змушений захищати свої права в судовому порядку, беручи до уваги, що при вирішенні цього спору судом було застосовано свої дискреційні повноваження згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшено відповідачу розмір штрафних санкцій (пені і штрафу) на 50%, однак зважаючи, що у випадку зменшення судом розміру неустойки на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, покладаються на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення є наслідком не необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а виключно застосування судами свого права на таке зменшення, передбаченого наведеними нормами, - колегією суддів критично оцінюються доводи апелянта-2 про порушення судом приписів 129 ГПК України, а тому такі відхиляються, як невмотивовані. 
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).
Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення. 
З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у цій постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
За висновками судової колегії, доводи апелянтів про те, що оскаржуване рішення у частині про відмову в стягненні 247 119,90 грн штрафу та 265 347,68 грн пені є необґрунтованим, ухваленим за відсутності з`ясованих обставин, що мають значення для справи, з неправильним (безпідставним) застосуванням норми матеріального права: ст. 551 ЦК України та порушенням норм процесуального права, а саме: ст.ст. 76-79, 86, 236 ГПК України, що призвело до неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, а що оскаржуване додаткове рішення ухвалене з порушення норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та висновків Верховного Суду, а крім того, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку. 
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2025 у справі № 910/1990/25 відповідають фактичним обставинам справи, не суперечать чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваних рішень в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається. 
В свою чергу, апелянтами не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.
При цьому, викладені у відзивах на апеляційні скарги твердження кожної з сторін знайшли своє підтвердження в частині спростування викладених скаржниками, як протилежними сторонами, в апеляційних скаргах доводів у цілому. 
Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянтів (ТОВ “Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт” та АТ “Українська залізниця”). 
Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, - 

УХВАЛИВ:  
1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт” та Акціонерного товариства “Українська залізниця” на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2025 у справі № 910/1990/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2025 у справі № 910/1990/25 - залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційних скарг покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю “Інститут земельно-правових відносин “Укрземконсалт” та Акціонерне товариство “Українська залізниця”. 
4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 07.07.2026. 

Головуючий суддя С.О. Алданова 

Судді В.А. Корсак

О.О. Євсіков