П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2026 року
м. Київ
справа № 344/8185/19
провадження № 51-4296км25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2025 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Живачів Тлумацького району Івано-Франківської області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади в органах Національної поліції України на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.
Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого 1 400 грн та 30 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно.
Вирішено питання щодо речових доказів, а також інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року вирок суду першої інстанції було залишено без змін.
Судами попередніх інстанцій ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 10 червня 2017 року приблизно о 22 год 00 хв як інспектор роти №1 батальйону УПП у місті Івано-Франківську під час пішого патрулювання дворів та вулиць м. Івано-Франківська спільно з військовослужбовцями Національної гвардії України всупереч вимогам Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон України) провів поверхневу перевірку ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , не оголосив попередження ОСОБА_8 про застосування до нього фізичної сили та без законних підстав здійснив захоплення кисті правої руки потерпілого і розпочав проведення залому її за спину, чим спричинив йому фізичний біль, провів поверхневий огляд, у ході якого будь-яких речей, обіг яких заборонено чи обмежено не було виявлено. Вказаними протиправними діями ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_8 спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження, що викликали тривалий розлад здоров`я.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник посилається на неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд цього кримінального провадження у суді першої інстанції.
Сторона захисту стверджує про те, що суди попередніх інстанцій:
- дійшли безпідставного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення поза розумним сумнівом;
- залишили поза увагою, що засуджений як співробітник патрульної поліції діяв в межах своїх повноважень та у відповідності до вимог статей 34, 44 Закону України, оскільки за наявності підозри він мав право на проведення поверхневої перевірки, а також на застосування фізичної сили, у тому числі спеціальних прийомів боротьби, з метою забезпечення особистої безпеки, з урахуванням некоректної та агресивної поведінки потерпілого;
- поклали в основу своїх висновків суперечливі докази, зокрема висновки судово-медичних експертиз щодо ОСОБА_8 , які проведені без дослідження усіх медичних документів та шляхом дослідження лише одного з двох наявних в матеріалах кримінального провадження догоспітального клінічного протоколу, а також за відсутності відомостей про обстеження судово-медичним експертом потерпілого;
- залишили поза увагою те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_7 здійснив саме прийом залому руки за спину, який спричинив потерпілому тілесні ушкодження;
- місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотань сторони захисту про виклик та допит експертів, лікарів та фахівців із боротьби, а також про призначення повторної експертизи, що залишено поза увагою апеляційного суду;
- неправильно вирішили цивільний позов потерпілого, який було заявлено до неналежного відповідача.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор частково підтримала касаційну скаргу сторони захисту в частині доводів про неправильне вирішення судами попередніх інстанцій цивільного позову, врешті судові рішення просила залишити без зміни.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не прибули. До початку касаційного розгляду на електронну адресу Суду надійшли клопотання від потерпілого та заява від захисника, в яких ОСОБА_8 просив здійснити судовий розгляд без його участі, а захисник - без його участі та без участі засудженого.
Мотиви суду
Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення прокурора, перевірив матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи та дійшов такого висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Наведені у касаційній скарзі захисника аргументи про неповноту судового розгляду не можуть бути предметом перевірки суду касаційної інстанції, оскільки касаційний суд виступає судом права, а не факту.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисника про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, поза розумним сумнівом з огляду на таке.
У цьому провадженні сторона захисту стверджувала про правомірність дій ОСОБА_7 та наявність підстав для проведення поверхневої перевірки ОСОБА_8 , а також застосування до останнього фізичної сили через некоректну та агресивну поведінку потерпілого на законні вимоги засудженого як поліцейського.
Суд констатує, що співробітники патрульної поліції під час патрулювання з метою охорони громадського порядку мають право здійснювати поверхневу перевірку, за наявності достатніх підстав вважати, що особа має при собі річ, обіг якої заборонено чи обмежено або яка становить загрозу життю чи здоров`ю такої особи або інших осіб (ст. 34 Закону України).
Зі встановлених судами фактичних обставин справи вбачається, що патрульний поліцейський ОСОБА_7 під час пішого патрулювання вулиць та дворів м. Івано-Франківська підійшов біля 22 год до двох чоловіків ( ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ), які сиділи на дитячому майданчику, та не повідомивши про причини застосування превентивних заходів, сказав встати для проведення поверхневої перевірки та огляду. Надалі ОСОБА_8 відмовився проходити такий огляд, сказав, що не має заборонених речей, повідомив, що готовий проїхати з нарядом у поліцейський відділок, однак категорично заперечує проти його огляду в дворі будинку, де він проживає багато років. ОСОБА_7 повідомив, що відмовитися від огляду не можливо і здійснив залом руки потерпілого, внаслідок якого й було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Під час допиту в судах попередніх інстанцій ОСОБА_7 щодо підстав проведення поверхневого огляду ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , висував різні версії прийнятого ним рішення: (1) сприйняття цих двох чоловіків за осіб, яких він разом із військовослужбовцями Національної гвардії України наздоганяли та які забігли до цього двору; (2) підозра, що вказані чоловіки щось переховували в своїх сумках. 
Свідок ОСОБА_10 - військовослужбовець Національної гвардії України, який разом із ОСОБА_7 здійснював патрулювання, під час допиту в суді першої інстанції також не зміг назвати підстави проведення поверхневої перевірки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також не повідомляв про факт переслідування двох чоловіків, які за версією засудженого забігли до двору, де перебували потерпілий та ОСОБА_9 .
Як наслідок судами було встановлено, що у ОСОБА_7 як патрульного поліцейського не було передбачених Законом України підстав для проведення поверхневої перевірки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Також суди правильно встановили, що подальші дії ОСОБА_7 , а саме застосування до ОСОБА_8 фізичної сили шляхом захоплення кисті правої руки потерпілого з проведенням залому її за спину, були здійснені без будь-яких законних на те підстав та призвели до заподіяння ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесного ушкодження.
Відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону України поліцейський зобов`язаний заздалегідь попередити особу про застосування фізичної сили, спеціальних засобів і вогнепальної зброї і надати їй достатньо часу для виконання законної вимоги поліцейського, крім випадку, коли зволікання може спричинити посягання на життя і здоров`я особи чи та/або поліцейського або інші тяжкі наслідки, або в ситуації, що склалася, таке попередження є невиправданим або неможливим.
Частиною 1 ст. 44 Закону України визначено, що поліцейський може застосовувати фізичну силу, у тому числі спеціальні прийоми боротьби (рукопашного бою), для забезпечення особистої безпеки або/та безпеки інших осіб, припинення правопорушення, затримання особи, яка вчинила правопорушення, якщо застосування інших поліцейських заходів не забезпечує виконання поліцейським повноважень, покладених на нього законом.
Отже, Суд констатує, що перевищення ОСОБА_7 службових повноважень також відбулося шляхом безпідставного, без попередження, застосування до потерпілого фізичної сили, яке знаходиться в причино-наслідковому зв`язку із наслідками у вигляді спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.
Вищенаведене підтверджується дослідженими судами попередніх інстанцій доказами, зокрема показаннями потерпілого, свідків ОСОБА_9 (товариш ОСОБА_8 ) та ОСОБА_10 (військовослужбовець Національної гвардії України), які в суді першої інстанції надали показання про те, що після відмови потерпілого на вимогу засудженого про здійснення поверхневої перевірки, ОСОБА_7 розпочав проведення залому руки ОСОБА_8 за спину за відсутності будь-якої небезпеки від потерпілого в бік засудженого.
Такі показання потерпілого та свідків узгоджуються з дослідженим апеляційним судом відеозаписом із нагрудної камери ОСОБА_7 , на якому відображено зміст розмови засудженого з потерпілим, а саме їхньої суперечки щодо законності проведення поверхневого огляду на місці події, а також подальше застосування фізичної сили ОСОБА_7 щодо ОСОБА_8 (без попередження схопив потерпілого за руку та розпочав проведення її залому за спину останнього), який будь-яких неправомірних дій, окрім словесної суперечки, щодо засудженого не вчиняв.
З дослідженого судами попередніх інстанцій протоколу слідчого експерименту від 03 травня 2018 року з додатками у вигляді фототаблиці та відеозапису за участю потерпілого вбачається, що ОСОБА_8 на місці події відтворив обставини спілкування з ОСОБА_7 та механізм залому ним його руки за спину.
Відповідно до висновків судово-медичної експертизи від 14 березня 2018 року № 38 та комісійної судово-медичної експертизи від 14 червня 2018 року № 25 у ОСОБА_8 встановлено тілесні ушкодження: гостре пошкодження правого акроміально-ключичного з`єднання І-ІІ (клас Rockwood), що підтверджено даними, отриманими під час МРТ дослідження 24 червня 2017 року: набряк капсули акроміально-ключичного суглобу, ймовірно за рахунок часткового порушення цілісності частини волокон капсули, наявність надмірної кількості рідини в порожнині акроміально-ключичного суглобу; м`які тканини, які оточують суглоб - набряклі; співвідношення в акроміально-ключичному суглобі не порушене; корако-акроміальна зв`язка збереженої цілісності; суглобова щілина в передніх відділах розширена до 6,0 мм. Давність утворення ушкодження може відповідати терміну вказаному у постанові слідчого. Вказане ушкодження могло утворитися за обставин, на які вказує ОСОБА_8 під час проведеного за його участю слідчого експерименту 03 травня 2018 року, а саме під час залому руки за спину, та згідно п.п. 4.6, 2.2.1 «в» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відноситься до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, як таких, що викликали тривалий розлад здоров`я.
Твердження сторони захисту про безпідставне покладення судами попередніх інстанцій в основу своїх рішень як доказів вказаних висновків судово-медичних експертиз, які, на переконання захисника, проведені без дослідження усіх медичних документів потерпілого та з дослідженням лише одного догоспітального клінічного протоколу, а також без безпосереднього обстеження ОСОБА_8 , колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
В ході касаційної перевірки матеріалів кримінального провадження було встановлено, що висновки судово-медичних експертиз, які суди попередніх інстанцій обґрунтовано визнали належними та допустимими доказами і підставно поклали в основу своїх рішень, складені атестованими судовими експертами, які були попереджені про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК за надання завідомо неправдивих висновків та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків, а тому відсутні підстави вважати висновки судово-медичних експертиз необ`єктивними або проведеними усупереч вимогам статей 101, 102 КПК.
Попри аргументи сторони захисту, зі змісту дослідженого судами першої та апеляційної інстанцій висновку судово-медичної експертизи від 14 березня 2018 року № 38 вбачається, що експертне дослідження було проведено шляхом обстеження потерпілого ОСОБА_8 та дослідження медичних документів (завірена копія догоспітального клінічного протоколу, результат МРТ, завірена ксерокопія медичної карти амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_8 ).
Допитані в суді першої інстанції судові експерти ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили висновки, зроблені ними під час проведення комісійної судово-медичної експертизи потерпілого ОСОБА_8 і додатково пояснили, що під час експертного дослідження членами комісії був проведений огляд потерпілого ОСОБА_8 та досліджувалися медичні документи, зокрема оригінал догоспітального клінічного протоколу, результати МРТ, УЗД та низка інших документів, зміст яких наведено у дослідній частині висновку експертизи. При цьому експерти наголосили, що під час проведення експертного дослідження у членів комісії було достатньо медичних та інших матеріалів для складання вказаного висновку експертизи.
Підстави ставити під сумнів показання цих експертів, які були допитані місцевим судом з дотриманням вимог ст. 356 КПК, показання надавали під присягою, були попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, відсутні. Будь-яких відомостей, які б суперечили зробленим цими експертами висновкам у комісійній судово-медичній експертизі під час допиту вони не повідомили, а навпаки підтвердили зроблені ними висновки та уточнили їх, зокрема щодо механізму і способу спричинення тілесного ушкодження потерпілому, які знаходяться у причинному зв`язку із наслідками, що настали.
Отже, суди попередніх інстанцій проаналізували вищевказані висновки судово-медичних експертиз потерпілого ОСОБА_8 , показання судових експертів ОСОБА_11 та ОСОБА_12  та дійшли правильного висновку, що наявне у потерпілого середньої тяжкості тілесне ушкодження спричинене йому у зв`язку з заломом руки за спину, яке утворилося в результаті дій ОСОБА_7 за обставин події, яка відбулася 10 червня 2017 року, а не за інших обставин, як на цьому наголошувала сторона захисту.
Доводи захисника про наявність у матеріалах кримінального провадження двох суперечливих догоспітальних клінічних протоколів були предметом перевірки судів попередніх інстанцій, які визнали їх необґрунтованими, посилаючись на наявні у матеріалах кримінального провадження та досліджені: оригінал догоспітального клінічного протоколу № 1140, в якому виявлена технічна помилка в даті складання цього протоколу, з огляду на те, що подія мала місце 10 червня 2017 року; показання потерпілого, в яких він зазначив про те, що до лікаря звернувся через день, тобто 12 червня 2017 року; лист директора КНП «Міська клінічна лікарня № 1 Івано-Франківської міської ради» від 15 листопада 2022 року, відповідно до якого за медичною допомогою ОСОБА_8 звернувся 12 червня 2017 року; а також показання експертів ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які пояснили, що не може бути двох догоспітальних клінічних протоколів за одним номером, а також підтвердили, що сам догоспітальний клінічний протокол ніяк не міг вплинути на результати експертизи.
Суд погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій, а тому відхиляє вказані аргументи сторони захисту.
Твердження захисника про те, що місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотань сторони захисту про виклик та допит експертів, лікарів та фахівців із боротьби, а також про призначення повторної експертизи, що залишено поза увагою апеляційного суду, Суд також відхиляє, оскільки, як вбачається зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції, вказані аргументи сторони захисту були предметом перевірки та оцінки цим судом, за результатами яких визнані необґрунтованими з наведенням належних й докладних мотивів своїх висновків, з якими погоджується колегія суддів.
Суд дійшов висновку про те, що на підставі досліджених та оцінених судами попередніх інстанцій доказів, які є належними та допустимими, шляхом всебічного та повного з`ясування усіх обставин цього кримінального провадження є доведеною поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК.
Разом з тим колегія суддів доводи захисту про неправильне застосування законодавства і судової практики в цій частині є слушними.
Як вбачається з матеріалів провадження, потерпілий ОСОБА_8 в суді першої інстанції заявив цивільний позов про стягнення з ОСОБА_7 матеріальної та моральної шкоди.
Суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, частково задовольнив цивільний позов потерпілого та стягнув з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 1 400 грн та 30 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно.
Колегія суддів у інших постановах констатувала, що особа сама має право визначитися кого визначати цивільним відповідачем і до кого заявляти цивільний позов. 
Проте з цього приводу існує низка рішень Великої Палати ВС (далі - ВП ВС), які колегія суддів повинна врахувати і виходячи із яких ухвалити відповідне судове рішення.
ВП ВС неодноразово висловлювалася про застосування ст. 1174 ЦК. 
За змістом ст. 1174 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
ВП ВС констатувала, що у деліктному зобов`язанні, передбаченому статтею 1174 ЦК України, обов`язок з відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади унаслідок вчиненого зазначеною особою кримінального правопорушення, пов`язаного з використанням її посадового, службового становища та порушенням її посадових, службових обов`язків, покладається безпосередньо на державу як цивільного відповідача, яка бере участь у провадженні через відповідний орган державної влади, зазвичай орган, діями посадових або службових осіб якого завдано шкоду (п. 131, постанови ВП ВС від 27.05.2026 року у справі № 754/1519/22).
У п. 134 цієї ж постанови ВП ВС вказала, що оскільки на момент вчинення кримінальних правопорушень суб`єкт був службовою особою ГУ МВС України, підпорядкованого МВС України, при здійсненні своїх повноважень заподіяв потерпілому моральну шкоду, то цивільний відповідач - держава має брати участь у цій справі саме через МВС України як відповідний орган державної влади.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК. 
Подібні висновки викладені у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 27 травня 2026 року у справі № 754/1519/22, а також із висновками, зробленими у постанові ККС ВС від 15 лютого 2023 року у справі № 712/10956/16-к.
Оскільки судами попередніх інстанцій було встановлено, що на момент вчинення злочину ОСОБА_7 займав посаду інспектора роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у місті Івано-Франківську та вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення під час виконання своїх службових обов`язків, а тому судами неправильно застосовано ст. 1174 ЦК у цьому провадженні.
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції про стягнення матеріальної та моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_8 з ОСОБА_7 є передчасним. Суд апеляційної інстанції, погоджуючись із таким рішенням місцевого суду, дійшов помилкового висновку про правильне вирішення цим судом цивільного позову.
Так як суди, вирішуючи цивільний позов потерпілого про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, не взяли до уваги вимоги ст. 1174 ЦК, не врахували того, що ОСОБА_7 вчинив злочин під час виконання своїх службових обов`язків, судові рішення в цій частині підлягають скасуванню, кримінальне провадження направленню на новий судовий розгляд у суд першої інстанції в порядку цивільного судочинства, а касаційна скарга сторони захисту - частковому задоволенню.
Керуючись статтями 433, 436 - 438, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу захисника задовольнити частково.
Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2025 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7  скасувати в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 про стягнення з засудженого матеріальної та моральної шкоди і призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
В решті судові рішення місцевого та апеляційного судів залишити без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3