Справа № 302/312/26 
Провадження № 2/302/258/26 
Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(повний текст)
14 серпня 2026 року селище Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі 
головуючого судді Повідайчика О.І.,
з участю: 
секретарів судового засідання Митряка І.П., Куруц В.І.,
позивачки ОСОБА_1 
представника позивачки – адвоката Кривки М.В.,
представників відповідача Бонкало В.В. та Гажук Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до Міжгірської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивачка) діючи через представника – адвоката Кривку Миколу Володимировича (далі – адвокат Кривка М.В., представник позивачки) звернулась до суду з цим позовом до Міжгірської селищної ради (далі – селищна рада, рада, відповідач) про визнання права власності на нерухоме майно в обґрунтування якого зазначила таке. Орієнтовно в 1988 році був збудований житловий будинок загальною площею 20,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . З моменту завершення будівництва й по цей час позивачка проживає в зазначеному будинку. До будинку приналежні обслуговуючі споруди: вбиральня площею 0, 6 кв.м. і стайня площею 7,9 кв.м. Починаючи від моменту створення і до часу звернення з цим позовом до суду ОСОБА_1 відкрито й безперервно користується вказаним нерухомим майном. У 2008 році Міжгірська селищна рада Закарпатської області рішенням від 26 червня 2008 року № 54 надала дозвіл позивачці на розробку технічної документації для передачу їй у власність земельної ділянки площею 0,7 га в межах населеного пункту АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку. Обґрунтовуючи вказаними фактичними обставинами, з посиланням на ст. 41 Конституції України, ст. 11, 16, 328, 344 та 392 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) позивачка просила визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок.
Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області було відкрито провадження в справі, постановлено проводити її розгляд у порядку загального позовного провадження.
Міжгірська селищна рада відзиву на позов не подала, натомість заявою від 24.03.2026 просила розглядати справу без участі представника ради, вказала, що через відсутність номера у об`єкта нерухомості, який є предметом позову, а також відсутність кадастрового номера у земельної ділянки на якій він розташований – селищна рада не може ідентифікувати об`єкт та висловити свою позицію щодо позовних вимог.
Ухвалою суду від 26 травня 2026 року підготовче провадження в справі було закрито й призначено справу до розгляду.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі.
Представник позивачки – адвокат Кривка М.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов у повному обсязі. Ствердив, що позивачка добросовісно набула будинок в 1988 році з часу його створення й від тоді відкрито й безперервно ним користується. Відтак наявні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на зазначений об`єкт у порядку набувальної давності.
Представники Міжгірської селищної ради Бонкало В.В. та Гажук Н.В. в судовому засіданні повідомили, що рада не може ідентифікувати об`єкт визнання права власності на який є предметом цього позову. Ствердили, про відсутність відомостей щодо передання селищною радою у власність чи користування земельною ділянкою під будинком. Не заперечили факт прийняття селищною радою рішення від 26 червня 2008 року № 54 про надання позивачці дозволу на розробку технічної документації для передачу їй у власність земельної ділянки для будівництва й обслуговування житлового будинку, проте зауважили, що таке не було реалізовано ОСОБА_1 . Представники відповідача залишили вирішення спору на розсуд суду.
Заслухавши учасників справи, дослідивши наявні докази, перевіривши їх на відповідність критеріям належності, допустимості та достовірності й достатності у взаємозв`язку для вирішення спору, суд установив такі фактичні обставини й дійшов таких висновків.
ОСОБА_1 постійно проживає, володіє та користується житловим будинком загальною площею 20,4 кв.м, який завершено будівництвом орієнтовно в 1989 році. Будинок розташований АДРЕСА_1 ; надалі по тексту рішення назва вулиці зазначається «Пилипа Орлика»), б/н в селищі Міжгір`я Хустського (раніше Міжгірського; ; надалі по тексту рішення назва району зазначається «Хустського») району Закарпатської області. Факт будівництва житлового будинку та його технічні характеристики підтверджується технічним паспортом (т. 1 а.с. 23-28). Адреса будинку не присвоєна. Зазначений житловий будинок підключений до системи енергопостачання, позивачка споживає електроенергію та оплачує спожиті послуги.
Зареєстроване місце проживання позивачки – АДРЕСА_1 . Відповідно до заяви-зобов`язання на встановлення приладу обліку спожитої електроенергії (а.с. 29) останній установлено в на замовлення позивачки в будинку АДРЕСА_2 , а відповідно до розрахункових і платіжних документів (т. 1 а.с. 14-18; 41-47) ОСОБА_1 споживає електроенергію й здійснює оплату за неї за адресою АДРЕСА_2 . Фото приладу обліку наявне на а.с. 48, 49 т. 1.
Рішенням 26 сесії V скликання Міжгірської селищної ради Міжгірського району Закарпатської області від 26 червня 2008 року № 54 «Про виділення земельних ділянок, передачу їх у власність, надання у користування, оренду» (т. 1 а.с. 22) ОСОБА_1 , жительці АДРЕСА_3 , було надано дозвіл на розробку технічної документації для передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,07 га, яка знаходиться в межах населеного пункту АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку.
З акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1 від 06.03.2026 (т.1 а.с. 40), складеного депутатом селищної ради, підпис якого засвідчено посадовою особою Міжгірської селищної ради й скріплено печаткою ради слідує, що ОСОБА_1 значиться зареєстрованою в будинку АДРЕСА_2 проте фактично проживає в будинку без номера (б/н) по АДРЕСА_1 з 1988 року.
Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек позивачка 
З адвокатського запиту представника позивачки від 3 квітня 2026 року адресованого Міжгірській селищній раді (т.1 а.с. 75-80) вбачається, що предметом запиту було надання інформації: чи перебуває на балансі Міжгірської селищної ради житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером 2122455100:01:030:0129 (схема для ідентифікації додається); у разі наявності будь-якого обліку вказаного об`єкта, адвокат просить повідомити про правові підстави такого обліку, надати копії відповідних рішень, чи вживались Міжгірською селищною радою заходи щодо оформлення права комунальної власності на вищевказаний об`єкт, звернення до суду, знесення самочинного будівництва, витребування чи повернення зазначеного майна; чи перебуває вищевказаний об`єкт на обліку селищної ради як безхазяйне майно; чи має селищна рада, станом на дату надання відповіді, будь-які заперечення або претензії щодо можливого визнання права власності на зазначений житловий будинок за набувальною давністю відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу; у разі відсутності претензій або вчинених дій щодо набуття, витребування зазначеного майна, просить зазначити це у відповіді на запит. До адвокатського запиту додано фотографію житлового будинку та роздруківка з картографічних матеріалів із зазначенням кадастрового номера, який вказаний у запиті. 
У відповіді на запит Міжгірська селищна рада листом від 8 квітня 2026 року (т. 1 а.с. 94) вказала, що згідно даних Державного земельного кадастру земельна ділянка із зазначеним кадастровим номером відсутня. Житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , без номеру на обліку в Міжгірській селищній раді не перебуває. Міжгірською селищною радою не вживались заходи щодо оформлення права власності на вищевказаний об`єкт. Міжгірська селищна рада не зверталась до суду з вимогою про знесення самочинного будівництва, витребування чи повернення зазначеного майна. Вищевказаний об`єкт не перебуває на обліку Міжгірської селищної ради як безхазяйне нерухоме майно. Водночас, стверджує у цьому, що не може надати відповіді стосовно питань наявності заперечень, претензій щодо можливого визнання права власності на вказаний будинок за набувальною давністю та зазначення відсутності претензій, вказує, що не може надати, тому що не може ідентифікувати вказаний об`єкт і висловити свою позицію з приводу цього.
З відповіді Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» від 10.04.2026 (т.1 а.с. 101, 102) на адвокатський запит представника позивачки, слідує, що постачальника дані ОСОБА_1 як споживача за о/р НОМЕР_1 було передано з 01.01.2018, постачання електроенергії якій здійснюється на умовах раніше укладених договорів.
З відповіді ПрАТ «Закарпаттяобленерго» від 13.04.2026 (т.1 а.с. 133) на адвокатський запит представника позивачки слідує, що споживачем електричної енергії за особовим рахунком № НОМЕР_1 є ОСОБА_1 . Інші документи щодо енергопостачання ОСОБА_1 у ПрАТ «Закарпаттяобленерго» не збереглись через сплив граничних строків зберігання відповідних документів.
З листів Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях від 13.05.2026 (т.1 а.с. 201) та Фонду державного майна України від 11.05.2026 (т. 1 а.с. 202) слідує, що від суб`єктів управління до Фонду з метою внесення до Реєстру відомості нерухоме майно за місцезнаходженням: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 – не надавались.
Клопотанням від 14 травня 2026 року (т. 1 а.с. 207) Хустська районна військова адміністрація, серед іншого, не заперечила проти визнання права власності за позивачкою.
За клопотанням сторони позивача й за згодою ОСОБА_2 остання була допитана в судовому засіданні як свідок та показала суду, під присягою, такі обставини справи. Орієнтовно в 1989 році помер її чоловік і вона з маленькими дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 повернулась в смт Міжгір`я. В цьому населеному пункті батьківському будинку по АДРЕСА_2 проживали її батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з дітьми. Для того щоб позивачка мала де жити її батько ОСОБА_5 почав у своєму городі, на прибудинковій земельній ділянці, яка перебувала в його користуванні, почав будувати будинок. Зазначений будинок був завершений будівництвом орієнтовно в 1989-1990 році й ОСОБА_1 зразу перейшла жити до нього. Будинок спочатку не був електрифікований, а тому електричну енергію позивачка отримувала з батьківського будинку через електроподовжувач. Документи на житловий будинок ОСОБА_1 не оформляла, проте проживає в ньому з моменту завершення будівництва. Спочатку проживала з дітьми, а потім, як діти роз`їхались, - проживає сама. Коштів на оформлення права власності на будинок не мала, а тому не оформляла його, уважаючи, що такий належить їй на праві власності. Десь в 1990-их або 2000-их роках до її будинку було підведено самостійне енергопостачання, проте вона точного часу не пам`ятає. За період проживання в будинку й під час розгляду цієї справи у неї ні з ким спорів щодо цього житлового будинку або ж земельної ділянки, на якій він розташований – не було. Позивачка відкрито володіє й користується будинком і за увесь час ніхто до неї не висловлював будь-яких претензій з цього приводу. Будь-якого іншого житла та й загалом іншого будинку ОСОБА_1 не має.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 надала показання, що є сестрою позивачки ОСОБА_1 й проживає в сусідньому будинку за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 проживає порядку в будинку без номера по АДРЕСА_1 . Щодо обставин проживання позивачка в зазначеному будинку надала показання, що ОСОБА_1 після одруження виїхала з батьківського будинку. Приблизно в 1989 році в ОСОБА_1 помер чоловік і вона з маленькими дітьми повернулась в смт Міжгір`я до батьків. Зразу після цього батько свідка й позивачки ОСОБА_5 у своєму дворогосподарстві почав будувати будиночок для ОСОБА_1 . Земельна ділянка, на якій був побудований батьківський будинок мала позначені межі й будівництво житлового будинку для ОСОБА_1 їх батько здійснював саме в межах ділянки, яка перебувала в його користуванні. Точно часу завершення будівництва свідок ОСОБА_7 не пригадує, орієнтовно це було в 1990-1992 роках. Зразу після завершення будівництва ОСОБА_1 перейшла з дітьми проживати до збудованого житлового будинку, в якому безперервно проживає до цього часу. Через деякий час ОСОБА_5 відмежував від належної йому земельної ділянки частину ділянки, на якій розміщувався житловий будинок ОСОБА_1 . Свідок ОСОБА_7 підтвердила, що ОСОБА_1 добросовісно набула будинок, в якому безперервно й відкрито проживає до цього часу. Ствердила, що за увесь цей період ніхто не висловлював претензій щодо зазначеного будинку чи земельної ділянки, на якій він розташований.
Свідок ОСОБА_8 надала показання, що є сусідкою ОСОБА_1 з 2023 року. Їй відомо, що ОСОБА_1 і до того проживала в зазначеному будинку. За увесь період проживання ОСОБА_8 по-сусідству жодні особи не пред`являли ніяких претензій ОСОБА_1 з приводу її будинку чи земельної ділянки на якій той розташований.
З навчених доказів у їх сукупності суд установив, що спірний житловий будинок був побудований до 1992 року, завершений будівництвом і використовується для проживання та є єдиним житлом ОСОБА_1 .
До 05 серпня 1992 року законодавством не передбачалась процедура введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення" (втратила чинність). Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Статтею 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. 
Суд враховує положення пунктів 9, 11, 13 і 14 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» як сталу практика правозастосування статті 344 ЦК України, що є проявом принципу правової визначеності — елементу верховенства права. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. 
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, належить враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). 
Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). 
Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. 
Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. 
Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року (справа N 910/17274/17) добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності – добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Вирішуючи цей спір суд установив, що спірний житловий будинок був створений в 1989-1990 році. Завершення будівництва, відповідно до діючого на той час законодавства, не потребувало подальшого прийняття в експлуатацію. Будинок був збудований та переданий забудовником у володіння й користування позивачці без укладення будь-яких письмових договорів. Позивачка з моменту вселення проживає, користується й володіє зазначеним будинком по цей час.
ОСОБА_1 добросовісно набула, відкрито і безперервно та безтитульно володіє ним упродовж більше 30 років. Зазначений житловий будинок, який є єдиним житлом позивачки, не перебуває в комунальній, державній власності чи у власності третіх осіб і не перебуває на обліку як безхазяйне майно. Наявності спорів що вказаного об`єкта з моменту його створення й до по цей час не встановлено.
З врахуванням установлених фактичних обставин суд висновує про наявність підстав для визнання за позивачкою права власності на житловий будинок за набувальною давністю, а тому позов слід задовольнити.
На підставі наведеного, керуючись ст. 259, 263-265 та 273 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Міжгірської селищної ради про визнання права власності на майно – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Повний текст судового рішення складено 24.08.2026. 
Суддя | | О. І. Повідайчик