СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року м. Харків Справа № 913/299/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Васильєв Є.О., суддя Склярук О.І.
при секретарі судового засідання Гаркуша О.Л.
за участі представників сторін:
позивача - Коваль Л.Л. (поза межами приміщення суду) - довіреність №09/12/104 від 01.09.2026, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2378 від 08.12.2006
1-го відповідача - Вергелес І.В. (поза межами приміщення суду) довіреність №074/01-1600 від 22.04.2026, Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань
2-го відповідача - не з”явився 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк” (вх.№1362Л/3) на рішення Господарського суду Луганської області від 19.05.2026 
у справі №913/299/25 (суддя О.В. Драгнєвіч, повне рішення підписано 01.06.2026)

за позовом Публічного акціонерного товариства “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк”, м.Київ
до відповідачів:
1. Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації), м.Київ
2. Краснолуцької міської ради Луганської області, м.Хрустальний, Луганська область, 
про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк” звернулося до Господарського суду Луганської області з позовом до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) та Краснолуцької міської ради Луганської області про визнання права власності ПАТ “Промінвестбанк” на наступне нерухоме майно:
- будівлю, яка складається з будівлі загальною площею 1231,70 кв.м., гаража, воріт, паркану, розташовану за адресою: вул.Ялтинська, буд.4а, м.Хрустальний, Луганська область;
- земельну ділянку площею 0,1837 га, кадастровий номер 4411600000:08:014:0001, за адресою: вул.Ялтинська, буд.4а, м.Хрустальний, Луганська область.
Ухвалою від 23.02.2026 роз`єднано позовні вимоги у справі №913/299/25: розгляд позовної вимоги ПАТ “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк” до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) та Краснолуцької міської ради Луганської області про визнання права власності ПАТ “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк” на будівлю, яка складається з будівлі загальною площею 1231,70 кв.м., гаража, воріт, паркану, розташовану за адресою: вул.Ялтинська, буд.4а, м.Хрустальний, Луганська область, - вирішено здійснювати в межах провадження справи №913/299/25; позовну вимогу ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) та Краснолуцької міської ради Луганської області про визнання права власності ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на земельну ділянку площею 0,1837 га, кадастровий номер 4411600000:08:014:0001, за адресою: вул.Ялтинська, буд.4а, м.Хрустальний, Луганська область - вирішено виділити у самостійне провадження.
Рішенням Господарського суду Луганської області від 19.05.2026 у справі №913/299/25 у позові Публічного акціонерного товариства “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк” до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) та Краснолуцької міської ради Луганської області про визнання права власності Публічного акціонерного товариства “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк” на нерухоме майно - будівлю, яка складається з будівлі загальною площею 1231,70 кв.м., гаража, воріт, паркану, розташовану за адресою: вул.Ялтинська, буд.4а, м.Хрустальний, Луганська область відмовлено повністю.
Публічне акціонерне товариство “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк”, не погодилося з зазначеним рішенням, звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 19.05.2026 у справі №913/299/25 в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк” про визнання права власності на нерухоме майно: вул.Ялтинська 4а, м.Хрустальний, Луганської області задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:
- суд першої інстанції неправильно кваліфікував відмову 1-го відповідача у проведенні реєстраційних дій, не визнавши її фактичним невизнанням права власності Банку;
- господарський суд не врахував, що недоступність архівних матеріалів БТІ, які залишилися на тимчасово окупованій території, за своєю правовою природою є рівнозначною втраті документа, що засвідчує право власності, у розумінні ст. 392 ЦК України;
- місцевий господарський суд не здійснив самостійної правової кваліфікації спірних правовідносин та, дійшовши висновку про непридатність до них ст. 392 ЦК України, не застосував за власною ініціативою загальну норму п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України щодо захисту права шляхом його визнання;
- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, залишивши поза увагою висновки Верховного Суду, викладені у постанові Касаційного цивільного суду від 02.04.2025 у справі №201/9106/24, в якій за подібних, на думку скаржника, обставин - втрати документів унаслідок збройної агресії та перебування майна на тимчасово окупованій території - визнано правомірним звернення з позовом на підставі ст. 392 ЦК України;
- в оскаржуваному рішенні неправильно визначено склад належних відповідачів: на переконання скаржника, 1-й відповідач є особою, яка фактично не визнає право власності Банку, а 2-й відповідач має власний майновий інтерес у спірному майні як орган місцевого самоврядування, уповноважений у разі невизнання права власності банку претендувати на таке майно як на безхазяйне.
Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.06.2026 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Васильєв Є.О., суддя Склярук О.І.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.04.2026 витребувано матеріали справи №913/299/25 з Господарського суду Луганської області та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги до надходження матеріалів справи.
01.07.2026 на адресу Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №913/299/25.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.07.2026 апеляційну скаргу позивача залишено без руху через несплату судового збору у відповідному розмірі. Встановлено апелянту десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків апеляційної скарги.
16.07.2026, в строк наданий судом, через підсистему “Електронний суд” до Східного апеляційного господарського суду від ПАТ “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк” надійшла заява про часткове усунення недоліків апеляційної скарги та надання додаткового строку для усунення недоліків.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.07.2026 клопотання ПАТ “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк” про продовження процесуального строку для виконання ухвали Східного апеляційного господарського суду від 06.07.2026 у справі №913/299/25 задоволено та продовжено процесуальний строк для виконання ухвали з усунення недоліків.
Після остаточного усунення недоліків апеляційної скарги ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.07.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк”. Встановлено строк до 11.08.2026 для учасників справи для подання відзиву на апеляційну скаргу до канцелярії суду разом з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи в порядку ч.2 ст.263 Господарського процесуального кодексу України. Запропоновано учасникам справи надати до суду заяви, клопотання та заперечення (у разі наявності), з доказами надсилання їх копії та доданих до них документів інших учасникам справи в порядку ч.4 ст.262 Господарського процесуального кодексу України. Призначено розгляд справи на 08.09.2026. Явку сторін визнано не обов`язковою.
10.08.2024 через підсистему “Електроний суд” на адресу Східного апеляційного господарського суду від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.8805), в якому 1-й відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Луганської області від 19.05.2026 - залишити без змін.
Заперечуючи доводи апеляційної скарги, Департамент зазначає, що:
- державний реєстратор під час розгляду заяви позивача діяв у межах повноважень та відповідно до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій прийнято у зв`язку з неможливістю отримання від уповноваженого органу необхідної інформації про державну реєстрацію права власності Банку до 01.01.2013;
- 1-й відповідач наголошує, що не оспорює та не заперечує право власності позивача на спірне майно, не заявляє щодо нього власного майнового інтересу, а тому не є належним відповідачем у спорі про визнання права власності; на переконання Департаменту, належним відповідачем у такому спорі має бути власник земельної ділянки, на якій розташована спірна будівля, а не суб`єкт державної реєстрації прав;
- 1-й відповідач також вказує, що спори щодо правомірності дій державного реєстратора як суб`єкта владних повноважень підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, тоді як вимога про визнання права власності має іншу правову природу та не може бути заявлена до Департаменту, який не є учасником спірних матеріальних правовідносин щодо права власності;
- неможливість отримання архівних відомостей БТІ, які залишилися на тимчасово окупованій території, не може ототожнюватися з втратою позивачем правовстановлюючого документа та не свідчить про невизнання чи оспорювання Департаментом права власності Банку;
- принцип "суд знає закон" не надає суду повноважень змінювати суб`єктний склад матеріальних правовідносин та не усуває необхідності пред`явлення вимоги про визнання права до особи, яка таке право порушує, не визнає або оспорює.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.09.2026 задоволено заяви Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) (вх.№9542 від 01.09.2026) та заяву Публічного акціонерного товариства “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк” (вх.№9706 від 07.09.2026) про участь представників у судовому засіданні у справі №913/299/25, призначеному на 08.09.2026 о 10:00 год., у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів представників.
В судовому засіданні 08.09.2024 приймають участь представник позивача - Коваль Л.Л., яка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, а рішення господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі; представник 1-го відповідача - Вергелес І.В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, підтримав відзив на апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін, як таке що прийнято у відповідності до норм чинного законодавства. 
Другий відповідач (Краснолуцька міська рада Луганської області) участі свого представника в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не забезпечив, відзиву на апеляційну скаргу та будь-яких інших заяв чи клопотань до суду не подав.
Як вже зазналось, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.07.2026 відкрито апеляційне провадження у справі №913/299/25 та встановлено учасникам справи строк до 11.08.2026 включно для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Судом першої інстанції вже було встановлено, що зареєстрованим місцезнаходженням 2-го відповідача - Краснолуцької міської ради Луганської області є: вул.Комуністична, буд.33, м.Хрустальний, Луганська область, 94500. Вказана територія належить до тимчасово окупованої російською федерацією території України. Відомості про інше місцезнаходження 2-го відповідача на підконтрольній Україні території, адресу електронної пошти чи наявність зареєстрованого електронного кабінету в ЄСІТС у матеріалах справи відсутні; направлення поштової кореспонденції за зареєстрованою адресою 2-го відповідача є неможливим.
Відповідно до ч.1 ст.12-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", якщо остання відома адреса місцезнаходження учасника справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє такого учасника, який не має офіційної електронної адреси, про дату, час і місце судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
З метою належного повідомлення 2-го відповідача про розгляд апеляційної скарги Східним апеляційним господарським судом було розміщено відповідне оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що підтверджується наявними у матеріалах справи відомостями.
Таким чином, судом апеляційної інстанції вжито передбачених законом та об`єктивно можливих заходів для належного повідомлення 2-го відповідача про апеляційний розгляд справи та забезпечення йому можливості реалізувати надані процесуальним законом права.
Проте у встановлений ухвалою суду від 24.07.2026 строк та станом на час розгляду справи від Краснолуцької міської ради Луганської області відзиву на апеляційну скаргу, заяв чи клопотань до суду не надходило, причини їх неподання та неявки представника в судове засідання суду не повідомлено.
Враховуючи належне повідомлення 2-го відповідача про розгляд справи, його неявка та неподання відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджають апеляційному перегляду оскаржуваного рішення за наявними у справі матеріалами.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч.1 ст.273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.
Заслухавши в судовому засіданні доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи в обґрунтування апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст.269 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" було створене на підставі рішення установчих зборів засновників від 28.04.1992 та зареєстроване Національним банком України 26.08.1992 за реєстраційним №125 під найменуванням "Український акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", зі скороченим найменуванням "Промінвестбанк України".
Рішенням загальних зборів акціонерів від 21.05.2009, оформленим протоколом №25, статут Банку було затверджено у новій редакції, а його найменування змінено на Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк".
25.02.2022 правління Національного банку України прийняло рішення №90-рш/БТ про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк". Того ж дня виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №130 про початок процедури ліквідації Банку на період з 25.02.2022 до 24.02.2025 включно.
Надалі рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18.11.2024 №1162 "Про деякі питання здійснення ліквідації ПАТ "Промінвестбанк"" строк управління майном (активами) Банку та задоволення вимог кредиторів продовжено на період дії воєнного стану та шість місяців з дня його припинення або скасування, а повноваження ліквідатора ПАТ "Промінвестбанк" - до моменту внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про припинення Банку.
Таким чином, на час розгляду цієї справи процедура ліквідації ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" триває.
Відповідно до ч.1 ст.48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури ліквідації банку Фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснює управління майном Банку, вживає заходів щодо його збереження, формує ліквідаційну масу та здійснює реалізацію активів. Згідно зі ст.50 цього Закону формування ліквідаційної маси здійснюється, зокрема, шляхом інвентаризації та оцінки майна Банку, до складу якої включаються нерухоме і рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи.
Як вбачається зі звіту про оцінку активів ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", що охоплює 519 одиниць нерухомого майна, у томі 1, у зведеній таблиці на стор.22, зазначено об`єкт з інвентарним номером 86457 - будівлю (будівля, гараж), розташовану за адресою: м.Красний Луч, вул.Ялтинська, 4-а. Датою введення об`єкта в експлуатацію зазначено 17.05.1994, загальна площа становить 1231,7 кв.м, а його ринкова вартість станом на 01.04.2022 без ПДВ визначена у розмірі 2.866.120,00 грн.
Постановою Верховної Ради України від 12.05.2016 №1351-VIII "Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей" місто Красний Луч Луганської області перейменовано на місто Хрустальний.
Позивач стверджує, що є власником нерухомого майна, розташованого за адресою: вул.Ялтинська, буд.4а, м.Хрустальний (раніше - м.Красний Луч), Луганська область, до складу якого входять будівля загальною площею 1231,70 кв.м, гараж, ворота та паркан.
На підтвердження права власності на зазначений об`єкт позивач надав:
- копію рішення виконавчого комітету Краснолуцької міської ради народних депутатів №544 від 31.12.1993 "Про затвердження акту державної комісії про приймання в експлуатацію будівлі Промінвестбанку на 50 співробітників по вул.Ялтинській",
- реєстраційне посвідчення на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, видане міським бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Краснолуцької міської ради 10.07.1997, із внесенням запису до реєстрової книги №1 за реєстровим №93.
Спірний об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці площею 0,1837 га, кадастровий номер 4411600000:08:014:0001, за тією ж адресою: вул.Ялтинська, буд.4а, м.Хрустальний, Луганська область. Як зазначає позивач, вказана земельна ділянка також належить йому на праві власності.
На підтвердження наведеного до матеріалів справи подано копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.06.2006, укладеного між Банком та територіальною громадою міста Красний Луч, посвідченого державним нотаріусом Краснолуцької державної нотаріальної контори Рожко Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1-1769, а також копію державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №691797, виданого 14.08.2006 головою Краснолуцької міської ради народних депутатів Луганської області та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №020640500006.
Крім того, позивачем надано балансову довідку від 24.12.2025 №2110/08, відповідно до якої станом на 23.12.2025 на балансі Банку обліковується будівля (будівля, гараж) загальною площею 1231,70 кв.м, розташована за адресою: Луганська область, м.Хрустальний (Красний Луч), вул.Ялтинська, буд.4а, інвентарний номер 86457, балансовою вартістю 53.400,00 грн, а також земельна ділянка площею 0,1837 га за тією ж адресою, інвентарний номер 86463, балансовою вартістю 2.203,95 грн.
З метою внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності на зазначений об`єкт ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" 30.09.2025 звернулося до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із відповідною заявою щодо будівлі загальною площею 1231,70 кв.м, гаража, воріт та паркану, розташованих за адресою: вул.Ялтинська, буд. 4а, м.Хрустальний (раніше - м. Красний Луч), Луганська область.
За результатами розгляду заяви ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) прийнято рішення №82106201 від 28.11.2025 про відмову у проведенні реєстраційних дій з підстав того, що подані та отримані під час розгляду заяви документи не дають можливості встановити набуття, зміну або припинення речових прав на відповідне нерухоме майно.
Приймаючи вказане рішення, державний реєстратор виходив, зокрема, з положень п.3 ч.3 ст.10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", якими передбачено обов`язок державного реєстратора при проведенні державної реєстрації прав, що виникли до 01.01.2013, у разі відсутності необхідних відомостей у відповідних реєстрах або доступу до носіїв такої інформації, витребувати її від органів, підприємств, установ та організацій, які здійснювали оформлення та/або реєстрацію таких прав.
Під час розгляду заяви позивача державним реєстратором здійснено пошук відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрах, що містять інформацію про права, зареєстровані до 2013 року. За результатами такого пошуку відомостей про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: Луганська область, Ровеньківський район, м.Хрустальний, вул.Ялтинська, буд. 4-а, не виявлено.
З метою отримання інформації про державну реєстрацію права власності на зазначений об`єкт було направлено відповідний запит до Луганської обласної державної адміністрації. У відповідь повідомлено, що об`єкт нерухомого майна знаходиться на тимчасово окупованій території, у зв`язку з чим отримання від БТІ відомостей щодо зареєстрованого права власності на нього наразі є неможливим.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 №376, Ровеньківський район Луганської області, на території якого розташований спірний об`єкт, є тимчасово окупованим з 07.04.2014.
Таким чином, відмова у проведенні реєстраційних дій була зумовлена відсутністю можливості підтвердити в установленому законом порядку відомості про державну реєстрацію права власності Банку на спірний об`єкт до 01.01.2013.
Посилаючись на те, що за таких обставин позивач позбавлений можливості належним чином реалізовувати належне йому право власності на спірне нерухоме майно, Банк звернувся до господарського суду з вимогами до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Краснолуцької міської ради Луганської області про визнання права власності на зазначений об`єкт на підставі ст. 392 ЦК України.
Зі змісту реєстраційного посвідчення від 10.07.1997 вбачається, що Краснолуцьким бюро технічної інвентаризації будівлю за адресою: м.Красний Луч, вул.Ялтинська, 4-а, було зареєстровано за Українським акціонерним промислово-інвестиційним банком на праві колективної власності. Підставами такої реєстрації у посвідченні зазначено акт державної приймальної комісії про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, затверджений рішенням виконавчого комітету Краснолуцької міської ради народних депутатів №544 від 31.12.1993, та державний акт на право постійного користування землею від 29.05.1997 серії 1-ЛГ №003347. Відповідно до зазначеного реєстраційного посвідчення об`єкт №4-а по вул.Ялтинській у м.Красний Луч у цілому складається з будівлі загальною площею 1231,70 кв.м, гаража, воріт та паркану.
Копію технічного паспорта на вказаний об`єкт позивач до матеріалів справи не надав, посилаючись на втрату його оригіналу. Водночас до позовної заяви долучено копію схематичного плану, виготовленого Краснолуцьким бюро інвентаризації 20.03.1997, до складу якого входять експлікація об`єкта по вул. Ялтинській, 4-а, поверховий план та оціночний акт.
При цьому безпосередньо акт державної приймальної комісії про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, затверджений рішенням виконавчого комітету Краснолуцької міської ради народних депутатів №544 від 31.12.1993, а також державний акт на право постійного користування землею від 29.05.1997 серії 1-ЛГ №003347, на які міститься посилання у реєстраційному посвідченні, до матеріалів справи не подані.
Між тим позивач не посилався на втрату ним оригіналів правовстановлюючих документів, на підставі яких у 1997 році було зареєстровано право власності Банку на спірний об`єкт. До матеріалів справи подано копію рішення виконавчого комітету Краснолуцької міської ради народних депутатів №544 від 31.12.1993, яким затверджено акт державної приймальної комісії про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Водночас сам акт державної приймальної комісії та державний акт на право постійного користування землею від 29.05.1997 серії 1-ЛГ №003347, на які міститься посилання у реєстраційному посвідченні, до матеріалів справи не долучені.
Матеріали справи також свідчать, що земельна ділянка, на якій розташований спірний об`єкт, була оформлена у власність Банку у 2006 році на підставі договору купівлі-продажу та державного акта на право власності на земельну ділянку.
Як встановлено судом, необхідність внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності банку на спірний об`єкт пов`язана, зокрема, з подальшою реалізацією цього майна у межах ліквідаційної процедури. З цією метою 30.09.2025 Банк звернувся до державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із відповідною заявою.
За результатами розгляду вказаної заяви державним реєстратором прийнято рішення про відмову з підстав, наведених вище, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Позивач при цьому не оспорює законність рішення державного реєстратора та визнає, що останній діяв у межах наданих законом повноважень, однак вважає, що за відсутності можливості підтвердити зареєстроване до 2013 року право власності він фактично позбавлений можливості повною мірою реалізовувати правомочності власника щодо спірного майна.
На обґрунтування наявності підстав для застосування ст. 392 ЦК України Банк послався на те, що, по-перше, відмова у державній реєстрації фактично свідчить про невизнання його права власності з боку органу державної реєстрації прав, а по-друге, неможливість отримати документи з архіву БТІ, який залишився на тимчасово окупованій території, за своєю суттю свідчить про втрату документів, необхідних для підтвердження такого права. Позивач також зазначив про відсутність у нього оригіналу технічного паспорта на спірний об`єкт.
Щодо Краснолуцької міської ради Луганської області позивач обґрунтовував її залучення до участі у справі посиланням на висновок, викладений у п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014, згідно з яким у справах про визнання права власності належним відповідачем є попередній власник майна або, у разі якщо він невідомий, — орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
Таким чином, звертаючись до господарського суду з цим позовом, ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" виходило з того, що неможливість підтвердження у встановленій законом реєстраційній процедурі раніше набутого ним права власності на спірне нерухоме майно перешкоджає реалізації правомочностей власника, а тому просило суд визнати за ним право власності на будівлю, гараж, ворота та паркан, розташовані за адресою: вул. Ялтинська, буд. 4а, м. Хрустальний, Луганська область, на підставі ст. 392 ЦК України.
Господарський суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, мотивував своє рішення тим, що матеріалами справи не підтверджено оспорювання або невизнання відповідачами права власності позивача на спірне нерухоме майно, а відмова державного реєстратора у проведенні державної реєстрації права власності, зумовлена неможливістю отримання відомостей про його реєстрацію до 2013 року, сама по собі не свідчить про наявність спору про право в розумінні ст.392 ЦК України. Суд також виходив з того, що позивач не довів втрати ним правовстановлюючих документів на спірне майно, оскільки відсутній у нього технічний паспорт не є таким документом, а недоступність архівних матеріалів БТІ у зв`язку з перебуванням їх на тимчасово окупованій території не є втратою власником документа, який засвідчує його право власності. Крім того, суд установив відсутність спору між позивачем та Краснолуцькою міською радою щодо належності спірного майна.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Предметом розгляду у цій справі є вимога ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: вул.Ялтинська, буд. 4а, м.Хрустальний Луганської області, заявлена на підставі ст.392 ЦК України у зв`язку з неможливістю внесення відомостей про раніше набуте Банком право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно через відсутність можливості підтвердити його державну реєстрацію, здійснену до 01.01.2013.
У межах апеляційного перегляду оцінці підлягає правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності передбачених ст.392 ЦК України підстав для визнання права власності за позивачем, зокрема, чи свідчить відмова державного реєстратора у проведенні реєстраційних дій про невизнання права власності Банку, чи може недоступність архівних матеріалів БТІ та відсутність оригіналу технічного паспорта бути прирівняна до втрати документа, що засвідчує право власності, а також чи є заявлені відповідачі належними суб`єктами відповідного матеріально-правового спору. Окремій оцінці підлягають доводи апелянта щодо обов`язку суду самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин та можливості застосування до них п.1 ч.2 ст.16 ЦК України незалежно від посилання позивача на ст.392 цього Кодексу.
За приписами частини 1 статті 15 ЦК України право на захист цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України, є визнання права.
Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України). Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, установлених Конституцією України та законом.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність його набуття не встановлена судом.
Спеціальною нормою, яка передбачає захист права власності шляхом його визнання, є стаття 392 ЦК України, відповідно до якої власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Отже, застосування передбаченого статтею 392 ЦК України способу захисту пов`язується не лише з наявністю у позивача права власності на відповідне майно, а й з існуванням визначених цією нормою обставин, які зумовлюють необхідність його судового визнання.
Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що звернення власника з позовом про визнання права власності пов`язується з наявністю однієї з двох самостійних підстав, передбачених цією нормою: право оспорюється або не визнається іншою особою, або власником втрачено документ, який засвідчує його право власності.
При цьому за змістом наведеної норми судове рішення про визнання права власності не є підставою виникнення такого права, а лише підтверджує вже існуюче право, набуте позивачем раніше на законних підставах, за наявності передбачених статтею 392 ЦК України обставин. Відповідний правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 02.05.2018 у справі №914/904/17.
У цій справі колегія суддів виходить з того, що предметом судової перевірки є не встановлення факту виникнення права власності Банку на спірне майно як такого, а наявність передбачених ст.392 ЦК України правових підстав для його судового визнання. Сам по собі факт набуття та реєстрації права власності за законодавством, чинним до 01.01.2013, на який посилається позивач, не зумовлює необхідності повторного підтвердження такого права судовим рішенням, якщо відсутні обставини його оспорювання, невизнання або втрати власником документа, що засвідчує відповідне право.
Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними, якщо їх реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення таких прав, або якщо на той час законодавство не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Водночас державна реєстрація речових прав не є самостійною підставою набуття права власності, а має похідний характер від юридичних фактів, з якими закон пов`язує виникнення відповідного права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20) зазначила, що державна реєстрація є офіційним засвідченням державою факту набуття особою права власності, а не підставою його виникнення. Аналогічний підхід, за яким факт набуття права власності має передувати його державній реєстрації, викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі №910/10987/18.
З наведеного випливає, що відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право, яке виникло та було оформлене до 01.01.2013, сама по собі не свідчить про відсутність такого права за умови дотримання вимог законодавства, чинного на момент його виникнення. Так само як і неможливість внесення таких відомостей унаслідок об`єктивної неможливості отримати архівне підтвердження реєстрації не є тотожною запереченню чи невизнанню самого права власності, а характеризує лише можливість його підтвердження в реєстраційній процедурі.
Застосовуючи наведені положення до спірних правовідносин, колегія суддів виходить з того, що рішення державного реєстратора №82106201 від 28.11.2025 про відмову у проведенні реєстраційних дій саме по собі не свідчить про невизнання Департаментом права власності позивача у розумінні ст. 392 ЦК України.
Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду заяви Банку державним реєстратором було здійснено передбачену законом перевірку відомостей щодо права власності на спірний об`єкт, у тому числі проведено пошук інформації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрах, що містять відомості про права, зареєстровані до 01.01.2013. За результатами такої перевірки інформації про реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: Луганська область, Ровеньківський район, м.Хрустальний, вул.Ялтинська, буд. 4-а, у Реєстрі прав власності на нерухоме майно не виявлено.
З метою отримання відомостей, необхідних для проведення державної реєстрації права, державним реєстратором було направлено до Луганської обласної військової адміністрації запит від 30.09.2025 №69157122 щодо надання відомостей про зареєстровані речові права до 01.01.2013. У відповіді Луганської обласної військової адміністрації на зазначений запит повідомлено, що Комунальне підприємство "Бюро технічної інвентаризації Краснолуцької міської ради" не відновило своєї діяльності на підконтрольній органам державної влади України території, а його архівні матеріали залишилися на тимчасово окупованій території, у зв`язку з чим надати відомості щодо державної реєстрації права власності на спірний об`єкт на цей час неможливо.
Саме відсутність можливості отримати передбачену законом інформацію та підтвердити відомості про державну реєстрацію права власності до 01.01.2013 стала підставою для прийняття державним реєстратором рішення №82106201 від 28.11.2025 про відмову у проведенні реєстраційних дій. При цьому така відмова була зумовлена не запереченням належності майна Банку чи підстав набуття ним права власності, а неможливістю завершити реєстраційну процедуру за відсутності необхідного документального підтвердження.
Також слід зауважити на тому, що сам позивач не оскаржує рішення державного реєстратора №82106201 від 28.11.2025 та прямо зазначає, що державний реєстратор діяв у спосіб, визначений законом, і в межах наданих йому повноважень, однак з об`єктивних причин, які не залежали ані від позивача, ані від 1-го відповідача, не зміг підтвердити відомості про право власності Банку.
Матеріали справи також не містять доказів того, що Департамент заявляє власне право на спірне нерухоме майно, заперечує підстави набуття права власності Банком або ставить під сумнів належність цього майна позивачу. Навпаки, позиція 1-го відповідача у справі полягає в тому, що він не оспорює право власності Банку, не заявляє власного майнового інтересу щодо спірного об`єкта, а вчинені ним дії обмежувалися виконанням функцій суб`єкта державної реєстрації прав.
Подібний за своєю правовою природою висновок викладено Східним апеляційним господарським судом у постанові від 06.05.2026 у справі №905/994/25, в якій колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції про відсутність обставин порушення 1-им відповідачем прав позивача, оскільки Департамент не є особою, яка не визнає, заперечує або оспорює право власності позивача на спірний об`єкт нерухомості.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прийняте Департаментом рішення про відмову у проведенні державної реєстрації, зумовлене об`єктивною неможливістю отримати архівне підтвердження раніше зареєстрованого права, не свідчить про існування між сторонами спору щодо належності права власності та не є його невизнанням або оспорюванням у розумінні ст.392 ЦК України.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що сама по собі відмова у проведенні реєстраційних дій є достатнім підтвердженням невизнання державою права власності Банку, ґрунтуються на ототожненні різних за своєю правовою природою явищ - неможливості підтвердити право у межах передбаченої законом реєстраційної процедури та заперечення або невизнання існування такого права як суб`єктивного цивільного права.
Щодо посилань апелянта на наявність другої передбаченої ст. 392 ЦК України підстави для визнання права власності - втрати документа, який засвідчує таке право, колегія суддів виходить з наступного.
За змістом статті 392 ЦК України ця підстава пов`язується саме з втратою документа безпосередньо власником майна, а не з неможливістю його підтвердження в межах реєстраційної процедури. Отже, правового значення набуває не сам факт відсутності відповідного документа в розпорядженні того чи іншого органу чи установи, а те, чи йдеться про втрату документа саме власником, право якого цим документом засвідчується.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач не посилається на втрату ним оригіналів правовстановлюючих документів, на підставі яких виникло та було зареєстровано право власності Банку на спірний об`єкт. Зокрема, хоча безпосередньо акт державної приймальної комісії про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та державний акт на право постійного користування землею від 29.05.1997 серії 1-ЛГ №003347 до матеріалів справи не подані, позивач не стверджує про втрату їх оригіналів.
Натомість як на втрату документів у розумінні ст.392 ЦК України Банк посилається на недоступність архівних матеріалів Комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації Краснолуцької міської ради", які залишилися на тимчасово окупованій території, а також на відсутність у нього оригіналу технічного паспорта на об`єкт нерухомості.
Проте неможливість отримання державним реєстратором відомостей та документів з архіву БТІ не є тотожною втраті власником документа, який засвідчує його право власності. Архівні матеріали БТІ використовуються для підтвердження відомостей про проведену раніше реєстрацію та перевірки відповідної інформації у межах реєстраційної процедури, однак їх недоступність не свідчить про втрату самим позивачем належного йому правовстановлюючого документа.
Не змінює цього висновку й посилання позивача на відсутність оригіналу технічного паспорта. Як правильно враховано судом першої інстанції, технічний паспорт у спірних правовідносинах не є документом, на підставі якого виникло право власності Банку на майно, а містить технічні та інвентаризаційні характеристики відповідного об`єкта. Відтак втрата такого документа не є втратою документа, який засвідчує право власності, у розумінні ст.392 ЦК України.
Таким чином, наведені апелянтом обставини за своєю правовою природою не є втратою власником документа, який засвідчує право власності, а стосуються лише можливості документального підтвердження раніше проведеної реєстрації. А відтак, матеріали справи не підтверджують наявності передбаченої ст.392 ЦК України другої самостійної підстави для визнання права власності.
Колегія суддів також відхиляє посилання апелянта на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 02.04.2025 у справі №201/9106/24, оскільки фактичні обставини зазначеної справи істотно відрізняються від обставин спору, що переглядається.
Так у справі №201/9106/24 Маріупольська міська рада звернулася в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту володіння нежитловою будівлею на праві комунальної власності. Підставою такого звернення була встановлена судами обставина втрати (знищення) внаслідок бойових дій оригіналів правовстановлюючих документів на відповідну будівлю, розташовану на тимчасово окупованій території.
Аналізуючи положення ст. 392 ЦК України, Верховний Суд зазначив, що ця норма передбачає дві самостійні підстави для звернення власника з позовом про визнання права власності: оспорювання або невизнання права іншою особою та втрату власником документа, який засвідчує його право власності. Виходячи саме з установленої у тій справі втрати оригіналів правовстановлюючих документів, Верховний Суд дійшов висновку, що особа, яка є власником нерухомого майна, набутого раніше на законних підставах, оригінали правовстановлюючих документів на яке втрачено, вправі захищати своє право в порядку позовного провадження на підставі ст. 392 ЦК України.
При цьому у справі №201/9106/24 Верховний Суд не вирішував по суті вимогу про визнання права власності та не встановлював наявність усіх матеріально-правових підстав для її задоволення, а визначав належний процесуальний порядок захисту права за обставин фактичної втрати власником оригіналів правовстановлюючих документів.
Натомість у справі, що переглядається, позивач не посилається на втрату ним оригіналів правовстановлюючих документів, на підставі яких виникло та було зареєстровано право власності Банку на спірне нерухоме майно. Обставини, з якими Банк пов`язує застосування другої підстави ст. 392 ЦК України, полягають у неможливості отримання державним реєстратором відомостей з архіву БТІ, що залишився на тимчасово окупованій території, а також у відсутності у позивача оригіналу технічного паспорта на об`єкт.
Отже, правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 02.04.2025 у справі №201/9106/24, сформульований за інших істотних фактичних обставин та не підтверджує доводів апелянта про те, що недоступність архівних матеріалів БТІ може бути прирівняна до втрати самим власником документа, який засвідчує його право власності, у розумінні ст. 392 ЦК України.
Щодо доводів апеляційної скарги про належність Департаменту як відповідача у даному спорі колегія суддів зазначає наступне.
Відповідачем у спорі про визнання права власності є особа, яка оспорює або не визнає право власності позивача, не визнає за ним права здійснювати правомочності власника або має власний майновий інтерес щодо спірного майна. Аналогічний підхід застосований, зокрема, у постанові Східного апеляційного господарського суду від 06.05.2026 у справі №905/994/25.
Як встановлено вище, Департамент не заявляє будь-яких прав на спірне нерухоме майно, не заперечує підстав набуття Банком права власності та не ставить під сумнів належність цього майна позивачу. Його участь у спірних правовідносинах обумовлена виключно здійсненням повноважень суб`єкта державної реєстрації прав.
Виконання Департаментом визначених законом функцій щодо перевірки поданих для державної реєстрації документів та прийняття за результатами такої перевірки рішення не робить його учасником спірних матеріальних правовідносин щодо права власності та не свідчить про наявність у нього власного інтересу щодо спірного майна.
За таких обставин Департамент не є особою, яка оспорює, не визнає право власності позивача або претендує на спірне майно, а тому сам факт прийняття державним реєстратором рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій не є достатньою підставою для визначення Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) належним відповідачем за вимогою про визнання права власності.
Щодо належності 2-го відповідача - Краснолуцької міської ради Луганської області, колегія суддів зазначає наступне.
Матеріали справи не містять доказів існування між позивачем та Краснолуцькою міською радою спору щодо належності спірного нерухомого майна, а також відомостей про заявлення радою будь-яких прав чи майнових вимог щодо цього об`єкта.
Обґрунтовуючи необхідність залучення 2-го відповідача до участі у справі, позивач посилається на можливість набуття у майбутньому спірного майна у комунальну власність як безхазяйного. Проте такий можливий майновий інтерес має припустимий характер та сам по собі не свідчить про існування на час розгляду справи спору про право власності між Банком та територіальною громадою. Подібний висновок щодо відсутності спору з органом місцевого самоврядування в контексті інституту безхазяйного майна викладений у постанові Східного апеляційного господарського суду від 06.05.2026 у справі №905/994/25.
Не спростовує наведеного і посилання апелянта на п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав". Як правильно встановив суд першої інстанції, наведене у цьому пункті роз`яснення щодо визначення відповідача стосується позовів про визнання права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України, а не визначає загального правила щодо належного відповідача у будь-якому спорі, заявленому на підставі ст.392 ЦК України.
За таких обставин сама лише потенційна можливість територіальної громади у майбутньому набути майно як безхазяйне, за відсутності доказів оспорювання чи невизнання радою права власності позивача або заявлення нею власного права на це майно, не є достатньою підставою для визначення Краснолуцької міської ради належним відповідачем у даному спорі.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про відсутність передбачених ст.392 ЦК України підстав для задоволення позову, мав самостійно застосувати до спірних правовідносин іншу норму права, зокрема п.1 ч.2 ст.16 ЦК України.
Відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закон") суд самостійно здійснює правову кваліфікацію встановлених обставин та застосовує норми права, які регулюють відповідні правовідносини, незалежно від правового обґрунтування, наведеного сторонами. На такий підхід посилається й апелянт, наводячи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17. Разом з тим самостійна правова кваліфікація не передбачає зміни судом фактичних підстав та предмета позову або формування іншого суб`єктного складу спірних матеріальних правовідносин.
Положення п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, яким передбачено такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання права, також не звільняє суд від необхідності встановити наявність порушеного, невизнаного або оспорюваного права та визначити особу, з боку якої має місце відповідне порушення. Наведений самим апелянтом висновок Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі №910/11511/18 виходить з того, що застосування конкретного способу захисту залежить від змісту суб`єктивного права та характеру його порушення, а суд має з`ясувати, зокрема, наявність чи відсутність порушеного права або інтересу та можливість його захисту обраним способом.
У спірних правовідносинах вимога позивача спрямована саме на визнання права власності на нерухоме майно, умови застосування такого способу захисту конкретизовані ст.392 ЦК України. Застосування загального положення п.1 ч.2 ст.16 ЦК України не усуває необхідності встановлення матеріально-правових передумов заявленої вимоги та не може підмінити їх за відсутності оспорювання чи невизнання права відповідачами або втрати власником документа, який засвідчує його право власності.
Так само принцип jura novit curia не може змінити встановлену у справі обставину, що Департамент не оспорює і не заперечує право власності позивача та не має власного майнового інтересу щодо спірного об`єкта. Самостійне застосування судом іншої норми матеріального права не перетворює особу, яка не є учасником відповідного матеріально-правового спору, на належного відповідача.
Отже, посилання апелянта на принцип jura novit curia та загальне положення п.1 ч.2 ст.16 ЦК України не спростовує висновків суду першої інстанції щодо відсутності у спірних правовідносинах матеріально-правових передумов для задоволення заявленої вимоги про визнання права власності.
Колегія суддів не заперечує, що об`єктивна недоступність архівних матеріалів БТІ, розташованих на тимчасово окупованій території, дійсно створює для позивача практичні перешкоди у реалізації окремих правомочностей власника, зокрема у розпорядженні спірним майном у межах ліквідаційної процедури Банку.
Водночас наявність такої практичної перешкоди сама по собі не змінює встановлених законом умов застосування обраного позивачем способу судового захисту. Стаття 392 ЦК України пов`язує можливість визнання права власності судом не з будь-якою обставиною, що ускладнює реалізацію правомочностей власника, а з оспорюванням або невизнанням права іншою особою чи втратою власником документа, який засвідчує його право власності. Як установлено вище, матеріалами справи не підтверджено ані оспорювання чи невизнання відповідачами права власності позивача, ані втрати позивачем документа, який засвідчує таке право.
За таких обставин складність, з якою позивач стикається під час реалізації права власності на спірне майно, не утворює спору про право саме з відповідачами у цій справі та не відповідає передбаченим ст. 392 ЦК України умовам застосування цього способу захисту, а тому не може бути самостійною підставою для задоволення позовних вимог.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції про відсутність передбачених ст. 392 ЦК України підстав для задоволення заявленого позову.
Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 02.04.2025 у справі №201/9106/24, принцип jura novit curia, а також доводи щодо належності визначених позивачем відповідачів отримали оцінку суду апеляційної інстанції та з наведених вище підстав не дають підстав для іншого вирішення спору.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки висновки Господарського суду Луганської області відповідають встановленим обставинам справи та ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду Луганської області від 19.05.2026 відсутні, у зв`язку з чим апеляційна скарга ПАТ "Промінвестбанк" підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Судовий збір за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на апелянта.
Керуючись ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк” залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Луганської області від 19.05.2026 у справі №913/299/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Повна постанова складена 14.09.2026.

Головуючий суддя О.А. Істоміна

Суддя Є.О. Васильєв 

Суддя О.І. Склярук