Справа № 302/692/26 
Провадження № 2/302/454/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2026 селище Міжгір`я Закарпатської області

Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді - Пухальського С. В.,
за участю секретаря судового засідання - Бобонич Н. Г.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 28 лютого 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІННОВА ФІНАНС», найменування якого надалі змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання грошових коштів у позику № 7265220225.
За твердженням представника позивача, зазначений договір було укладено у письмовій формі як електронний документ відповідно до вимог Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».
Представник позивача вказав, що договір позики разом із Правилами надання споживчих кредитів, паспортом споживчого кредиту та таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача становлять єдиний договір, у якому визначено його істотні умови та з якими відповідачка була попередньо ознайомлена.
Укладенню договору передували реєстрація відповідачки в інформаційно-комунікаційній системі кредитодавця, заповнення анкети із зазначенням персональних даних, номера мобільного телефону, адреси електронної пошти та реквізитів платіжної картки, ознайомлення з умовами кредитування та їх прийняття.
За твердженням позивача, відповідачка надала згоду на укладення договору шляхом введення у відповідному полі одноразового ідентифікатора, направленого на зазначений нею фінансовий номер телефону НОМЕР_1 , та натиснення кнопки «підписати». У такий спосіб відповідачка акцептувала пропозицію кредитодавця та підписала договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до умов договору позивач зобов`язався надати відповідачці кредит у розмірі 8 000,00 грн шляхом безготівкового перерахування коштів на платіжну картку № НОМЕР_2 , реквізити якої були зазначені нею під час укладення договору, а відповідачка зобов`язалася повернути отримані кошти, сплатити проценти за користування кредитом та інші передбачені договором платежі.
Представник позивача зазначив, що кредит було надано для задоволення особистих споживчих потреб строком на 360 календарних днів.
Умовами договору передбачено стандартну процентну ставку за користування кредитом у розмірі:
?1 % за кожний день користування кредитом протягом перших 180 календарних днів із дня укладення договору;
?0,87 % за кожний день користування кредитом починаючи зі 181 календарного дня і до закінчення строку дії договору або до дня фактичного повернення всієї суми кредиту залежно від того, яка із зазначених дат настане раніше.
Крім того, договором передбачено можливість застосування зниженої процентної ставки у розмірі 0,3 % на день за умови виконання позичальницею визначених договором вимог програми лояльності, зокрема своєчасного внесення платежу, визначеного графіком платежів, або часткового дострокового повернення кредиту.
У разі невиконання умов для застосування зниженої процентної ставки проценти підлягали нарахуванню за стандартною процентною ставкою.
Також умовами договору передбачено сплату комісії за надання кредиту в розмірі 15 % від суми наданого кредиту, яка нараховувалася у день його надання.
За твердженням представника позивача, ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» належним чином виконало взяті на себе договірні зобов`язання та 28 лютого 2025 року перерахувало відповідачці кредитні кошти у розмірі 8 000,00 грн на зазначену нею платіжну картку.
Перерахування коштів здійснено через платіжний сервіс «EasyPay» за участю ТОВ «Фінансова компанія «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ», яке на підставі договору № 160523/1 від 16 травня 2023 року надавало позивачу послуги з приймання та переказу платежів.
На підтвердження факту надання кредиту позивачем подано квитанцію до платіжної інструкції № 20147-1354-194007167 від 28 лютого 2025 року, у якій зазначено суму переказу, реквізити платіжної картки, фінансовий номер відповідачки та призначення платежу, а також довідку ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» про успішне здійснення операції з перерахування коштів.
Представник позивача зазначив, що відповідачка частково виконувала свої зобов`язання за договором та здійснила платежі на загальну суму 10 451,83 грн, з яких:
?6 257,11 грн зараховано у рахунок часткового погашення процентів;
?2 994,72 грн - у рахунок часткового погашення основної суми кредиту;
?1 200,00 грн - у рахунок сплати комісії за надання кредиту.
На думку позивача, здійснення відповідачкою часткових платежів підтверджує факт укладення договору, отримання кредитних коштів, визнання нею своїх зобов`язань та наявності заборгованості.
Водночас у подальшому відповідачка належним чином зобов`язання за договором не виконувала, передбачені графіком платежі своєчасно та у повному обсязі не вносила, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Відповідно до розрахунку позивача станом на дату звернення до суду загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання грошових коштів у позику № 7265220225 від 28 лютого 2025 року становить 15 895,53 грн, з яких:
?5 005,28 грн - заборгованість за основною сумою кредиту;
?10 890,25 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом.
Проценти за користування кредитом, за розрахунком позивача, нараховані за період із 28 лютого 2025 року по 23 лютого 2026 року включно у межах установленого договором строку кредитування.
Представник позивача посилався на те, що відповідно до умов договору проценти нараховувалися за кожний день фактичного користування кредитними коштами, а відповідачка була ознайомлена з розміром процентної ставки, порядком її застосування, строками та періодичністю здійснення платежів.
Посилаючись на положення статей 525, 526, 530, 610, 626, 628, 629, 1048-1050, 1054 Цивільного кодексу України, представник позивача просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА» заборгованість за договором про надання грошових коштів у позику № 7265220225 від 28 лютого 2025 року в загальному розмірі 15 895,53 грн, а також понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 662,40 грн.
Крім того, позивач зазначив попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн та повідомив про намір подати докази їх понесення у строк, установлений частиною восьмою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.
Ухвалою суду від 28 травня 2026 року у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Одночасно судом визначено, що розгляд, формування та зберігання матеріалів справи здійснюються у змішаній формі - паперовій та електронній.
21 липня 2026 року представник відповідачки - адвокат Рішко Сергій Іванович через підсистему «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву, у якому просив поновити відповідачці строк на його подання, а також відмовити у задоволенні позову в частині.
Заперечуючи проти позову по суті, представник відповідачки не оспорював факту укладення між сторонами договору про надання грошових коштів у позику № 7265220225 від 28 лютого 2025 року, отримання відповідачкою кредитних коштів у сумі 8 000,00 грн та здійснення нею часткових платежів на виконання кредитного договору.
Разом із тим зазначив, що спірний договір є договором споживчого кредиту, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів».
Представник відповідачки звернув увагу на те, що пунктом 2.15 кредитного договору прямо передбачено, що за цим договором кредитодавцем не надаються позичальнику будь-які додаткові чи супутні послуги. Незважаючи на це, договором встановлено обов`язок позичальника сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 1 200,00 грн, яка була фактично списана позивачем 17 березня 2025 року.
Посилаючись на положення статей 11, 12 Закону України «Про споживче кредитування», статті 215 Цивільного кодексу України, а також правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, та постанови Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20 і від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23, представник відповідачки вважав, що умови договору щодо сплати комісії за надання кредиту є нікчемними, оскільки кредитодавцем не доведено надання будь-яких додаткових чи супутніх послуг, за які така комісія могла б стягуватися.
У зв`язку з цим просив суд застосувати наслідки нікчемності відповідних умов договору та врахувати сплачену відповідачкою суму комісії у розмірі 1 200,00 грн як кошти, що підлягають зарахуванню в рахунок погашення основної суми кредиту.
На підставі здійсненого відповідачкою альтернативного розрахунку представник зазначив, що після такого перерахунку станом на 23 лютого 2026 року заборгованість становить 6 170,30 грн, із яких 1 943,07 грн - заборгованість за основною сумою кредиту, а 4 227,23 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом.
З огляду на наведене представник відповідачки просив поновити строк на подання відзиву, а також відмовити у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту понад 1 943,07 грн та процентів за користування кредитом понад 4 227,23 грн.
Крім того, представник відповідачки повідомив попередній розрахунок судових витрат та зазначив, що відповідачка очікує понести витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.
Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 липня 2026 року заяву представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Рішка Сергія Івановича про поновлення процесуального строку для подання відзиву задоволено. Поновлено відповідачці ОСОБА_1 процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву, прийнято поданий відзив та долучено його до матеріалів цивільної справи. Цією ж ухвалою позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня його отримання.
27 липня 2026 року представник позивача - адвокат Андрущенко Михайло Валерійович через систему «Електронний суд» подав відповідь на відзив, у якій заперечив проти доводів сторони відповідачки та просив позов задовольнити у повному обсязі.
Представник позивача зазначив, що наданий товариством розрахунок заборгованості містить усі необхідні відомості щодо розміру основного боргу, нарахованих процентів, здійснених відповідачкою платежів, порядку їх зарахування та застосованих процентних ставок, а тому дає можливість перевірити правильність визначення заявленої до стягнення суми.
Наголосив, що укладений між сторонами договір є договором споживчого кредитування, умови якого відповідають положенням Закону України «Про споживче кредитування». Стандартна процентна ставка, визначена пунктом 2.6.1 договору, не перевищує встановленого законом максимального розміру денної процентної ставки, а знижена процентна ставка могла застосовуватися лише за умови належного виконання позичальницею передбачених договором умов програми лояльності.
За твердженням представника позивача, строки, розміри та періодичність платежів були чітко визначені погодженим сторонами графіком платежів, а нараховані проценти є платою за правомірне користування кредитними коштами у межах строку кредитування, а не мірою цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Щодо комісії за надання кредиту представник позивача зазначив, що її розмір становив 15 % від суми кредиту, тобто 1 200,00 грн, був прямо передбачений пунктом 2.7 договору, включений до загальних витрат за кредитом та відображений у графіку платежів. Вказав, що Закон України «Про споживче кредитування» допускає встановлення кредитодавцем комісій, пов`язаних із наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, за умови їх чіткого визначення у договорі.
Представник позивача заперечив проти доводів відповідачки про нікчемність умови договору щодо комісії, посилаючись на те, що така комісія була завчасно та однозначно погоджена сторонами, не була прихованим платежем, а відповідачка, підписавши договір та паспорт споживчого кредиту, підтвердила ознайомлення з її розміром і порядком сплати.
Крім того, зазначив, що відповідачка не скористалася передбаченим законом правом відмовитися від кредитного договору протягом чотирнадцяти календарних днів, отримала та використовувала кредитні кошти, а також здійснювала платежі на виконання договору, чим підтвердила прийняття його умов та наявність відповідних зобов`язань.
На думку представника позивача, зарахування сплаченої відповідачкою комісії у рахунок погашення тіла кредиту, як того просить сторона відповідачки, суперечило б погодженій сторонами черговості виконання зобов`язань, умовам договору та положенням Закону України «Про споживче кредитування».
Також представник позивача вказав, що наданий відповідачкою контррозрахунок ґрунтується на помилковому виключенні зі складу платежів комісії за надання кредиту, у зв`язку з чим не спростовує правильності розрахунку позивача. Підкреслив, що фактичне отримання відповідачкою кредитних коштів у розмірі 8 000,00 грн підтверджується квитанцією до платіжної інструкції та іншими письмовими доказами, а нарахування процентів здійснено саме на фактично надану суму кредиту відповідно до умов договору.
З огляду на викладене представник позивача просив відхилити заперечення відповідачки та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
Заперечень на відповідь на відзив від сторони відповідачки до суду не надходило.
Ухвалою суду від 07 серпня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА» про витребування від Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» доказів.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності відповідно до вимог статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, а також перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 28 лютого 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІННОВА ФІНАНС», найменування якого в подальшому змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА», та ОСОБА_1 укладено договір про надання грошових коштів у кредит № 7265220225.
Відповідно до умов зазначеного договору кредитодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 8 000 грн, а позичальник - повернути кредит та сплатити проценти за користування ним на умовах, визначених договором. Кредит було надано на споживчі (особисті) потреби строком на 360 днів. 
Договір укладено в електронній формі через інформаційно-комунікаційну систему кредитодавця. Умовами договору передбачено, що ідентифікація позичальника в інформаційній системі товариства здійснюється шляхом електронної процедури, а введення відповідного коду (одноразового ідентифікатора) використовується як електронний підпис позичальника для цілей Закону України «Про електронну комерцію». 
На підтвердження укладення договору та його підписання позивачем надано протокол перевірки електронного підпису, відповідно до якого підпис договору про надання грошових коштів у позику № 7265220225 від 28 лютого 2025 року створено та перевірено успішно, цілісність даних підтверджено. 
Перед укладенням договору позичальнику було сформовано паспорт споживчого кредиту, який містив інформацію про кредитодавця, суму кредиту, строк кредитування, процентні ставки, загальну вартість кредиту, порядок погашення та інші істотні умови кредитування. Зокрема, у паспорті зазначено, що сума кредиту становить 8 000 грн, строк кредитування - 360 днів, мета отримання кредиту - споживчі (особисті) потреби, а кредит надається шляхом перерахування коштів на банківську картку, зазначену позичальником. 
Також матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 заповнила анкету клієнта, у якій зазначила свої персональні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків, адресу проживання, номер телефону, електронну адресу та реквізити банківської картки для перерахування кредитних коштів. У заявці зазначено бажану суму кредиту - 8 000 грн та дату отримання кредиту - 28 лютого 2025 року. 
На виконання умов договору кредитодавцем здійснено перерахування кредитних коштів у розмірі 8 000 грн. На підтвердження факту видачі кредиту позивачем надано квитанцію щодо перерахування коштів відповідно до договору про надання грошових коштів у позику № 7265220225 від 28 лютого 2025 року.
Згідно з умовами договору, за користування кредитом позичальник зобов`язувався сплачувати проценти. Паспортом споживчого кредиту та договором передбачено застосування процентної ставки: зниженої - 0,3 % протягом перших 17 днів користування кредитом, стандартної - 1 % після перших 17 днів до 180 дня та 0,87 % починаючи зі 181 дня до завершення строку кредитування. 
Крім того, умовами договору передбачалася сплата комісії за надання кредиту у розмірі 1 200 грн, що становить 15 % від суми кредиту. Вказана умова була відображена у паспорті споживчого кредиту та договорі. 
Як убачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 18 травня 2026 року за договором № 7265220225 обліковувалась заборгованість, яка складається із суми неповернутого кредиту, нарахованих процентів та інших платежів відповідно до умов договору. Розрахунок містить відомості про рух заборгованості, здійснені відповідачкою платежі та залишок боргу. 
Відповідачка, заперечуючи проти позову, через свого представника посилалася, зокрема, на недоведеність розміру заборгованості, неправомірність нарахування окремих платежів та необхідність застосування положень законодавства про захист прав споживачів.
Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд виходить із такого.
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Судом встановлено, що між ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено договір про надання грошових коштів у кредит № 7265220225 від 28 лютого 2025 року, відповідно до якого відповідачці було надано кредит у розмірі 8 000 грн.
Вказаний договір укладено в електронній формі, що відповідає вимогам статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Матеріалами справи підтверджується проходження відповідачкою процедури ідентифікації в інформаційно-комунікаційній системі кредитодавця, формування нею заявки на отримання кредиту, погодження умов кредитування та укладення договору. Факт підписання електронного договору підтверджується протоколом перевірки електронного підпису, відповідно до якого цілісність даних та справжність підпису підтверджено. 
При цьому сам факт укладення договору відповідачкою не заперечується, а заперечення сторони відповідача фактично стосуються правомірності окремих умов договору та розміру заявленої до стягнення заборгованості.
Судом також встановлено, що кредитодавець виконав свої зобов`язання за договором, оскільки перерахував відповідачці кредитні кошти у сумі 8 000 грн, що підтверджується наданими позивачем доказами, зокрема документом щодо перерахування коштів за договором № 7265220225 від 28 лютого 2025 року.
Відповідно до статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) та її прийняття (акцепту), а електронний підпис одноразовим ідентифікатором може використовуватися як спосіб підписання такого договору.
Отже, укладений між сторонами електронний кредитний договір є належним та допустимим доказом виникнення між сторонами договірних правовідносин, а відповідачка, отримавши кредитні кошти та погодивши умови договору, взяла на себе обов`язок щодо їх повернення та сплати передбачених договором платежів.
Разом із тим, відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Надаючи оцінку розрахунку заборгованості, суд враховує, що позивачем надано деталізований розрахунок, у якому відображено розмір отриманого кредиту, періоди нарахування процентів, здійснені відповідачкою платежі та залишок заборгованості. Вказаний розрахунок узгоджується з умовами кредитного договору та іншими письмовими доказами у справі. 
Разом із тим суд звертає увагу, що при вирішенні спору підлягає оцінці не лише факт існування договірних відносин, а й правомірність включення до складу заборгованості кожної із заявлених до стягнення сум.
Вирішуючи питання щодо складових заявленої до стягнення заборгованості, суд враховує заперечення сторони відповідачки щодо правомірності нарахування комісії за надання кредиту у розмірі 1 200 грн.
Як встановлено судом, пунктом 2.7 договору про надання грошових коштів у кредит № 7265220225 від 28 лютого 2025 року передбачено, що комісія за надання кредиту становить 15 % від суми наданого кредиту та нараховується у день його надання. Вказана умова також зазначена у паспорті споживчого кредиту, який був сформований до укладення договору.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Разом із тим, частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З аналізу наведених норм права вбачається, що сама по собі можливість встановлення кредитодавцем комісій за договором про споживчий кредит не виключена, однак такі платежі повинні бути пов`язані з конкретними послугами кредитодавця або кредитного посередника, які фактично надаються споживачу та пов`язані з отриманням, обслуговуванням або поверненням кредиту.
У даному випадку умовами договору передбачено сплату одноразової комісії за надання кредиту у розмірі 15 % від суми кредиту, однак у пункті 2.15 договору прямо зазначено, що за цим договором не передбачено надання позичальнику додаткових та/або супутніх послуг.
Позивачем не надано суду доказів того, що за встановлену комісію відповідачці були фактично надані будь-які додаткові чи супутні послуги, які виходять за межі самого факту видачі кредитних коштів. Також матеріали справи не містять доказів погодження сторонами конкретного переліку таких послуг та їх вартості.
За таких обставин суд приходить до висновку, що умова договору щодо обов`язку позичальника сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 1 200 грн не відповідає вимогам законодавства про споживче кредитування, оскільки передбачає плату за дію кредитодавця, яка є складовою його основного обов`язку з надання кредиту, а не оплату окремої додаткової послуги.
При цьому суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, щодо необхідності встановлення правової природи передбаченої договором комісії та недопустимості покладення на споживача плати за дії кредитодавця, які не становлять самостійної послуги для позичальника.
У цій справі пунктом 2.15 договору прямо передбачено відсутність додаткових та/або супутніх послуг, тоді як позивачем не доведено, за яку саме окрему послугу встановлено комісію у розмірі 1 200 грн. За таких обставин умова договору про її сплату обмежує права споживача порівняно з установленими законом та відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» є нікчемною.
Отже, умова договору про сплату відповідачкою комісії за надання кредиту у розмірі 1 200 грн підлягає оцінці судом як така, що не створює правових наслідків для споживача, а сплачена відповідачкою сума комісії підлягає врахуванню при визначенні фактичного розміру заборгованості за кредитним договором.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачкою здійснювалися платежі на виконання умов договору. Відповідно до наданого розрахунку заборгованості, без урахування комісії за надання кредиту, сторона відповідачки визначила залишок заборгованості у розмірі 6 170,30 грн, з яких 1 943,07 грн - заборгованість за тілом кредиту та 4 227,23 грн - заборгованість за процентами.
Разом із тим суд перевірив наведений відповідачкою контррозрахунок та враховує його як такий, що здійснений із урахуванням виключення неправомірно включеної до заборгованості комісії за надання кредиту. При цьому суд самостійно перевірив правильність наведених у ньому сум, порядок зарахування платежів та періоди нарахування процентів із урахуванням умов договору та вимог законодавства.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Закону України «Про споживче кредитування» кошти, що сплачуються споживачем у рахунок виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит, у разі недостатності суми платежу зараховуються в першу чергу на погашення простроченої суми кредиту та прострочених процентів за користування кредитом.
Судом встановлено, що відповідачка отримала кредитні кошти у розмірі 8 000 грн, користувалася ними протягом визначеного договором строку, однак у повному обсязі кредит не повернула.
При цьому нараховані позивачем проценти є платою за правомірне користування кредитними коштами, а не заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання, у зв`язку з чим підлягають оцінці відповідно до умов договору та фактичного періоду користування кредитом.
Суд виходить із того, що заявлені до стягнення проценти нараховані позивачем саме за період користування кредитними коштами у межах строку кредитування, а не після його закінчення, що підтверджується розрахунком заборгованості.
Разом із тим, встановивши нікчемність умови договору щодо сплати комісії за надання кредиту, суд враховує, що відповідно до матеріалів справи відповідачкою було здійснено платежі за договором, частина яких у розмірі 1 200 грн була зарахована позивачем у рахунок погашення комісії.
Оскільки умова договору про сплату такої комісії не створює правових наслідків для відповідачки, зазначена сума не може бути врахована як виконання зобов`язання зі сплати комісії, а підлягає зарахуванню в рахунок виконання основного грошового зобов`язання за кредитним договором.
При цьому суд виходить із того, що метою такого перерахунку є визначення реального розміру заборгованості відповідачки перед позивачем, яка виникла внаслідок отримання кредитних коштів та невиконання обов`язку щодо їх повернення, а не стягнення платежів, які не передбачені законом.
З урахуванням викладеного суд здійснює перевірку розрахунку заборгованості, наданого позивачем, з урахуванням фактично отриманої відповідачкою суми кредиту, здійснених нею платежів, а також необхідності виключення з розрахунку комісії за надання кредиту у розмірі 1 200 грн.
Суд, перевіривши надані сторонами розрахунки заборгованості, відображені в них платежі відповідачки, порядок їх зарахування, періоди та ставки нарахування процентів, а також врахувавши нікчемність умови договору про сплату комісії за надання кредиту та необхідність відповідного перерозподілу сплаченої відповідачкою суми 1 200 грн, дійшов висновку, що наведений стороною відповідачки контррозрахунок правильно відображає розмір непогашених зобов`язань за договором.
Відтак станом на 23 лютого 2026 року заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання грошових коштів у позику № 7265220225 від 28 лютого 2025 року становить 6 170,30 грн, з яких 1 943,07 грн - заборгованість за основною сумою кредиту та 4 227,23 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом.
За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в межах зазначеної суми.
У задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості понад зазначений розмір слід відмовити, оскільки розрахунок позивача ґрунтується, зокрема, на зарахуванні 1 200 грн із фактично сплачених відповідачкою коштів у рахунок комісії за надання кредиту, умова про сплату якої є нікчемною, що відповідно вплинуло на визначення залишку заборгованості за основною сумою кредиту та процентами.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як убачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом Товариством з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА» було сплачено судовий збір у розмірі 2 662,40 грн.
Позовні вимоги заявлялися про стягнення заборгованості у розмірі 15 895,53 грн. Судом позов задоволено частково та стягнуто з відповідачки на користь позивача заборгованість у розмірі 6 170,30 грн, що становить 38,82 % від заявлених позовних вимог.
З урахуванням положень частини першої статті 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 033,49 грн.
В іншій частині витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає, що позивачем у позовній заяві було заявлено про понесення таких витрат у розмірі 5 000 грн, однак на момент ухвалення рішення належних доказів їх фактичного понесення та розміру до суду не подано.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України сторона, яка понесла витрати, пов`язані з розглядом справи, повинна подати докази щодо їх розміру до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила відповідну заяву.
З огляду на відсутність у матеріалах справи належних доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, підстави для їх розподілу на час ухвалення рішення відсутні.
На підставі статей 526, 530, 629, 1048, 1049, 1054 ЦК України, положень Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію» та керуючись статтями 10-13, 76-81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання грошових коштів у позику - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА» (04071, місто Київ, вул. Верхній Вал, будинок 10, офіс 5, код ЄДРПОУ 44127243) заборгованість за договором про надання грошових коштів у позику № 7265220225 від 28 лютого 2025 року у розмірі 6 170,30 грн (шість тисяч сто сімдесят гривень 30 копійок).
У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА» у частині стягнення заборгованості за договором про надання грошових коштів у позику № 7265220225 від 28 лютого 2025 року понад суму 6 170,30 грн - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА» судовий збір у розмірі 1 033,49 грн (одна тисяча тридцять три гривні 49 копійок).
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Пухальський С. В.