УХВАЛА

10 вересня 2026 року 
м. Київ
справа № 380/22896/24
адміністративне провадження № К/990/41467/26 
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Ханової Р.Ф.,
перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області 
на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2026 року 
у справі №380/22896/24
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Львівській області 
про визнання протиправним та скасування рішення, -
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ГУ ДПС у Львівській області, у якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 10 червня 2024 року № 25472/13-01-07-09.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2026 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2025 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області від 10 червня 2024 року № 25472/13-01-07-09 про застосування до позивача штрафних санкцій у розмірі 263 651 гривні.
Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, ГУ ДПС у Львівській області звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою.
Перевіряючи касаційну скаргу на відповідність вимогам КАС України, Суд виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Частиною четвертою статті 328 КАС України встановлено вичерпний перелік підстав касаційного оскарження судових рішень.
У касаційній скарзі скаржник визначає підставами касаційного оскарження пункти 1 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Обов`язковими умовами для касаційного оскарження на цій підставі є застосування судом апеляційної інстанції норми права, щодо якої Верховний Суд сформулював висновок, застосування цієї норми без урахування такого висновку, а також подібність правовідносин у справі, в якій цей висновок викладений, із правовідносинами у справі, судове рішення в якій оскаржується.
Подібність правовідносин визначається з урахуванням змістового, суб`єктного та об`єктного критеріїв, а також конкретних фактичних обставин справ, за яких відповідні правові норми підлягають застосуванню.
Саме лише зазначення постанови Верховного Суду та цитування викладеного у ній висновку не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Скаржник повинен навести взаємозв`язок між нормою права, висновком Верховного Суду щодо її застосування, висновком суду апеляційної інстанції, який, на переконання скаржника, цьому висновку суперечить, та подібністю правовідносин у відповідних справах.
Обґрунтовуючи пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник посилається на постанови Верховного Суду від 26 березня 2024 року у справі № 420/9909/23, від 07 квітня 2026 року у справах № 280/2426/24 та № 560/3779/25, від 28 травня 2026 року у справі № 600/463/25-а, від 19 лютого 2026 року у справі № 520/7463/25, від 03 березня 2026 року у справі № 340/2756/24, від 20 листопада 2018 року у справі № 820/6001/16, від 19 травня 2020 року у справі № 820/2300/18, від 30 квітня 2020 року у справі № 810/384/16 та від 17 березня 2020 року у справі № 808/4140/15.
На переконання скаржника, суд апеляційної інстанції застосував підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80, пункт 81.1 статті 81 ПК України та статтю 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах.
Водночас наведене у касаційній скарзі обґрунтування не свідчить про наявність передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України підстави касаційного оскарження.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із сукупності встановлених у цій справі обставин.
Зокрема, суд апеляційної інстанції встановив, що наказ ГУ ДПС у Волинській області від 02 травня 2024 року № 1699-П прийнято на підставі доповідної записки начальника управління податкового аудиту ГУ ДПС у Волинській області, яка є внутрішнім службовим документом.
При цьому заява-повідомлення споживача містила лише загальні твердження про порушення порядку проведення розрахункових операцій у мережі магазинів без наведення конкретних відомостей щодо позивача.
Лист ДПС України від 29 квітня 2024 року № 12571/7/99-00-07-04-02-07, за висновком суду апеляційної інстанції, не містив достатньої інформації, яка могла свідчити про можливі порушення законодавства саме фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .
Крім того, у наказі та направленнях на проведення фактичної перевірки не було зазначено прізвища, імені та по батькові фізичної особи-підприємця, стосовно якої призначено перевірку.
Суд апеляційної інстанції також урахував, що за адресою проведення перевірки господарську діяльність здійснювала інша фізична особа-підприємець, з якою позивач уклала договір про співпрацю.
Отже, висновок суду апеляційної інстанції про неможливість належної ідентифікації суб`єкта господарювання, якого мав намір перевірити контролюючий орган, ґрунтується не лише на відсутності прізвища позивача в наказі, а й на сукупності конкретних обставин цієї справи.
Посилаючись на постанову Верховного Суду від 26 березня 2024 року у справі № 420/9909/23, скаржник зазначає, що в наказі про проведення перевірки не обов`язково розкривати повний зміст отриманої контролюючим органом інформації.
Проте суд апеляційної інстанції не вимагав наведення в наказі повного змісту та всіх деталей отриманої інформації.
Висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на відсутності конкретної інформації щодо можливого порушення саме позивачем, ненаданні контролюючим органом належних доказів, на які посилалася доповідна записка, а також неможливості ідентифікувати у наказі особу, щодо якої призначено перевірку.
Таким чином, скаржник не пояснює, у чому саме висновки суду апеляційної інстанції суперечать правовій позиції Верховного Суду щодо допустимого обсягу викладення підстав перевірки в наказі.
Посилаючись на постанови Верховного Суду від 07 квітня 2026 року у справі № 280/2426/24, від 28 травня 2026 року у справі № 600/463/25-а, від 07 квітня 2026 року у справі № 560/3779/25, від 20 листопада 2018 року у справі № 820/6001/16 та від 19 лютого 2026 року у справі № 520/7463/25, скаржник обмежується викладенням загальних тверджень про можливість використання доповідної записки, листа ДПС України та звернення споживача як джерел інформації для призначення фактичної перевірки.
Водночас визначальним у справі, яка переглядається, було не найменування або форма документа, а зміст відомостей, які містилися у таких документах, їхня конкретність та належність до діяльності позивача.
Сам факт існування доповідної записки, листа ДПС України або звернення споживача не є безумовною та достатньою підставою для призначення фактичної перевірки без установлення змісту отриманої інформації та її зв`язку з можливими порушеннями конкретного платника податків.
Однак скаржник не здійснює зіставлення змісту документів, які стали підставами для призначення перевірок у наведених ним справах, зі змістом документів у цій справі.
Посилання на однаковий вид перевірки та застосування підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України не доводить подібності правовідносин без урахування конкретного змісту отриманої контролюючим органом інформації.
Щодо постанов Верховного Суду від 19 лютого 2026 року у справі № 520/7463/25 та від 03 березня 2026 року у справі № 340/2756/24 скаржник зазначає, що наведення у наказі власної назви магазину та його адреси є достатнім для індивідуалізації об`єкта перевірки, а відсутність відомостей про фізичну особу-підприємця становить лише формально-технічний недолік.
Проте скаржник не враховує, що в цій справі суд апеляційної інстанції встановив здійснення господарської діяльності за адресою перевірки іншою фізичною особою-підприємцем на підставі укладеного з позивачем договору про співпрацю.
За таких обставин зазначення лише назви магазину та його адреси не усувало невизначеності щодо конкретного суб`єкта господарювання, стосовно якого призначено перевірку.
Скаржник не доводить, що у справах № 520/7463/25 та № 340/2756/24 були встановлені аналогічні обставини щодо одночасного здійснення діяльності декількома суб`єктами господарювання та відсутності у наказі відомостей, які дозволяли б визначити конкретного платника податків, якого належало перевірити.
Отже, подібність правовідносин за змістовим критерієм у цій частині також не обґрунтована.
Посилаючись на постанови Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 820/2300/18, від 30 квітня 2020 року у справі № 810/384/16 та від 17 березня 2020 року у справі № 808/4140/15, скаржник зазначає, що окремі текстові неточності податкового повідомлення-рішення не є безумовною підставою для його скасування.
Разом із тим суд апеляційної інстанції встановив, що в податковому повідомленні-рішенні зазначено порушення ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, тоді як стаття 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» передбачає застосування санкції за реалізацію товарів, не облікованих у встановленому порядку, та (або) ненадання під час перевірки документів, які підтверджують облік товарів.
Тобто суд апеляційної інстанції виходив не лише з наявності текстової неточності, а з невідповідності зазначеного контролюючим органом змісту правопорушення диспозиції норми, на підставі якої позивача притягнуто до відповідальності.
Натомість скаржник не наводить належного зіставлення обставин указаних справ з обставинами цієї справи та не обґрунтовує, що встановлена судом апеляційної інстанції невідповідність змісту правопорушення є лише технічною опискою, яка не вплинула на можливість платника податків зрозуміти фактичні та правові підстави притягнення його до відповідальності.
Зміст касаційної скарги в цій частині зводиться до повторного викладення позиції контролюючого органу щодо правомірності проведення перевірки, належності оформлення наказу та доведеності вчинення позивачем правопорушення.
Проте незгода скаржника з висновками суду апеляційної інстанції та інше тлумачення встановлених судом обставин не свідчать про застосування цим судом норм права без урахування висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах.
Щодо посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України Суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.
Скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції не дослідив акт фактичної перевірки від 02 травня 2024 року № 11282/03-20-07-05/3276718928 та додатки до нього, у яких наведено перелік товарів загальною вартістю 263 352 гривні, щодо яких під час перевірки не було надано документів про їх походження та облік.
Однак зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції дослідив акт фактичної перевірки, навів установлені в ньому порушення, проаналізував підстави проведення перевірки, зміст наказу, доповідної записки, заяви споживача, листа ДПС України та податкового повідомлення-рішення.
Те, що суд апеляційної інстанції за результатами дослідження зазначених доказів дійшов висновків, з якими не погоджується скаржник, не свідчить про недослідження доказів у розумінні пункту 1 частини другої статті 353 КАС України.
Фактично доводи скаржника у цій частині стосуються незгоди з оцінкою доказів та висновками, зробленими судом апеляційної інстанції за результатами такої оцінки.
При цьому скаржник не зазначає конкретного доказу, який суд апеляційної інстанції не дослідив, не обґрунтовує, які саме обставини міг підтвердити такий доказ та яким чином його недослідження унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Крім того, обов`язковою умовою застосування пункту 1 частини другої статті 353 КАС України є висновок про обґрунтованість однієї з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2 або 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Оскільки скаржник не обґрунтував наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, посилання на пункт 1 частини другої статті 353 КАС України також не є належним обґрунтуванням пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Отже, касаційна скарга містить виклад обставин справи, цитування норм матеріального та процесуального права, змісту судових рішень і постанов Верховного Суду, а також незгоду скаржника з висновками суду апеляційної інстанції, проте не містить належного обґрунтування передбачених КАС України підстав касаційного оскарження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За таких обставин, касаційна скарга Головного управління ДПС у Львівській області підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 243, 328, 330, 332, 359 КАС України, Суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2026 року у справі №380/22896/24 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення- повернути заявнику.
Роз`яснити заявнику касаційної скарги, що її повернення не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя | Р.Ф. Ханова