Справа № 308/2280/26

П О С Т А Н О В А
Іменем України

10 липня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.,
суддів – Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними в матеріалах справи доказами, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 березня 2026 року, ухвалене головуючою суддею Голяна О.В., в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості

встановив:
У лютому 2026 року ТОВ «Бізнес Позика» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 25.04.2025 між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту №447136-КС003, відповідно до якого відповідачу надано кредитні кошти в розмірі 11 000 гривень зі строком кредитування 24 тижні.
Відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, у зв`язку з чим в нього утворилася заборгованість у розмірі 34 511,90 грн., з яких: 10 670,00 грн. — прострочена заборгованість за тілом кредиту; 16 751,90 грн. — прострочені проценти; 5 500,00 грн. — проценти, нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України; 1 590,00 грн. — прострочена комісія; штрафні санкції — 0,00 грн.
Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь кредитну заборгованість в загальному розмірі 34 511,90 грн. та сплачений судовий збір 2 662,40 гривень.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 березня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість за договором про надання кредиту №447136-КС003 від 25.04.2025 у розмірі 29 011,90 грн., що складається з 10 670,00 грн. заборгованості за тілом кредиту, 16 751,90 грн. процентів за користування кредитом та 1 590,00 грн. заборгованості за комісією.
У задоволенні решти вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» судовий збір у розмірі 2 238,31 гривень.
Розстрочено виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості у розмірі 29 011,90 гривень строком на 6 місяців з дня набрання рішенням законної сили зі сплатою щомісячно 4 835,32 гривень протягом перших п`яти місяців та 4 835,30 гривень у шостий місяць.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить змінити рішення, відмовити у стягненні відсотків та комісії та зменшити загальну суму стягнення до основного боргу. Застосовувати розстрочення виконання рішення на більший термін, ніж застосовано судом першої інстанції.
Вказує, що загальна сума процентів та комісії не може перевищувати 100% від суми кредиту, однак суд стягнув 18 341,90 гривень відсотків, що значно перевищує обмеження встановлене ч. 3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування».
Позивач застосував ідентичну ставку (365% річних) як для «стандартних», так і для «пільгових» умов, що є маніпуляцією та введенням в оману щодо реальної вартості кредиту. Стягнення суми, яка майже втричі перевищує позичену, є непропорційним та порушує принципи справедливості.
Просить враховувати його важке матеріальне становище, що такий не працює, є студентом, отримує стипендію 1 223,71 гривень, на його утриманні перебуває важкохвора дружина та малолітній син, а тому розстрочення виконання рішення в сумі 4 835,32 гривень не призведе до очікуваного результату.

У додаткових поясненнях ТОВ «Бізнес Позика» зазначає, що заява про розстрочення виконання рішення суду, яка подана відповідачем задоволенню не підлягає. Відповідач на підтвердження його важкого матеріального становища не надав суду виписки про відсутність у його власності цінного рухомого чи нерухомого майна.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 навів доводи, які повторюють зазначене ним у апеляційній скарзі.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З огляду на те, що предметом оскарження в суді апеляційної інстанції є рішення суду у справі з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Апеляційним судом встановлено, що 25.04.2025 між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір №447136-КС-003 про надання кредиту (споживчий кредит. Електронна форма) (далі, - Договір).
Згідно п. 2.1. Договору, кредитодавець надає позичальнику кредит в розмірі 11 000,00 гривень на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію у порядку та на умовах, визначених цим Договором та Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес Позика».
Строк, на який надається кредит: 24 тижні (п. 2.3. Договору).
Відповідно до п. 2.4. Договору стандартна процентна ставка за Кредитом становить 1% в день та є фіксованою та незмінною протягом всього строку кредитування. Така ставка не може бути збільшена кредитодавцем в односторонньому порядку.
Комісія за видачу кредиту – 2 200 гривень (п. 2.5. Договору).
Строк дії договору: до 10.10.2025 (п. 2.8. Договору).
Мета отримання кредиту – споживчі цілі.
Розділ 12 укладеного між сторонами Договору містить реквізити та підписи сторін. ОСОБА_1 вказав номер електронного платіжного засобу: НОМЕР_1 ; номер телефону: НОМЕР_2 .
Кредитний договір та додатки до нього підписано одноразовим цифровим ідентифікатором UA-4069, який надіслано відповідачу на вказаний ним номер телефону.
Станом на 07.01.2026 заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання кредиту №447136-КС003 від 25.04.2025 становить 34 511,90 грн., з яких: 10 670,00 грн. — прострочена заборгованість за тілом кредиту; 16 751,90 грн. — прострочені проценти; 5 500,00 грн. — проценти, нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України; 1 590,00 грн. — прострочена комісія.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
За нормою ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Відповідно до частин 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З матеріалів справи слідує, що 25.04.2025 між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір №447136-КС-003 про надання кредиту (далі, - Договір). Даний договір є договором споживчого кредитування.
Згідно істотних умов Договору, ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в розмірі 11 000,00 гривень зі строком кредитування 24 тижні (6 місяців) з кінцевою датою повернення кредитних коштів – 10.10.2025. Стандартна процентна ставка, яка застосовується протягом всього строку кредитування становить 1% від суми наданого кредиту та є незмінною протягом дії Договору.
ТОВ «Бізнес Позика» надало ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 11 000,00 гривень, однак відповідач свій обов`язок з повернення таких разом зі сплатою відсотків за користування коштами не виконав.
Позивачем разом із поданням позовної заяви було подання клопотання про витребування відомостей з АТ «Універсал Банк» (Monobank) відомостей щодо належності платіжної картки № НОМЕР_3 ОСОБА_1 та виписку з карткового рахунку за період з 25.04.2025 по 10.10.2025.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.02.2026 клопотання про витребування доказів задоволено.
АТ «Універсал Банк» надало 13.02.2026 на виконання вищезгаданої ухвали суду першої інстанції наступні відомості: на ім`я ОСОБА_1 банком було емітовано платіжну картку № НОМЕР_3 та рух грошових коштів за період з 25.04.2025 по 10.10.2025.
З наданої банком виписки чітко вбачається, що 25.04.2025 на платіжну картку № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_1 зараховано кредитні кошти у розмірі 11 000,00 гривень.
Відповідачем вищезгадані обставини, а саме факт укладення кредиту та отримання кредитних коштів та користування такими не заперечується.
ОСОБА_1 не погоджується з відсотками, які нараховані кредитором та одноразовою комісією за видачу кредиту.

Щодо нарахованих позивачем відсотків за користування кредитом.
З умов кредитного договору слідує, що кредитодавець надає позичальнику кредит в розмірі 11 000,00 гривень на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію у порядку та на умовах, визначених цим Договором та Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес Позика».
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Позичальник отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання повернути грошові кошти у встановлений строк та сплатити визначені договором проценти за користування кредитом. Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №910/4518/16).
Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Положенням п. 1-1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.
Також, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що для цілей обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Тобто, чинними положеннями ЦК України та Закону України «Про споживче кредитування», а також положеннями укладеного між сторонами Договору, чітко передбачено, що у разі, якщо кредитор видає позичальнику кредитні кошти, то позичальник не тільки зобов`язується повернути такі, але й сплатити кредитору проценти за користування кредитними коштами, що є платою за користування такими.
ОСОБА_1 у своїх доводах апеляційної скарги зазначає, що загальна сума процентів та комісії не може перевищувати 100% від суми кредиту, однак суд стягнув 18 341,90 гривень відсотків, що значно перевищує обмеження встановлене ч. 3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування».

Колегія суддів не погоджується з такими доводами відповідача з огляду на наступне.
Згідно ч. 3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. За порушення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, процентна ставка за кредитом, порядок її обчислення, порядок сплати процентів не можуть бути змінені у бік погіршення для споживача.
Однак, вищезгадані положення Закону України «Про споживче кредитування» не підлягають застосуванню до даних правовідносин, оскільки кредит відповідачу надано у сумі 11 000,00 гривень, що станом на 25.04.2025 є більше, ніж законодавчо встановлена мінімальна заробітна плата (з 01.01.2025 така становить 8 000 гривень).
Крім цього, ч. 3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» не стосується нарахованих кредитором процентів за користування кредитними коштами, оскільки даною статтею чітко визначено, що обмеження стосується тільки неустойки (штраф, пеня), тобто платежів передбачених ст. 625 ЦК України, а нарахування процентів регулюється положенням ст. 1048 та 1054 ЦК України.
Також, відповідач серед своїх доводів апеляційної скарги зазначає, що позивач застосував ідентичну ставку (365% річних) як для «стандартних», так і для «пільгових» умов, що є маніпуляцією та введенням в оману щодо реальної вартості кредиту. Стягнення суми, яка майже втричі перевищує позичену, є непропорційним та порушує принципи справедливості.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 підписав 25.04.2025 кредитний договір, отримав кредитні кошти та користувався такими.
Частиною 1 статті 15 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.
Відповідач не скористався своїм правом передбаченим ч. 1 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» та не відмовився від договору про споживчий кредит, продовжив користуватися кредитними коштами та не виконав взяті на себе зобов`язання.
Укладаючи кредитний договір, відповідач не надав товариству власних заперечень щодо денної чи річної відсоткової ставки та інших положень Договору.
Договір укладено відповідачем з власної волі, не під дією примусу, обману чи шахрайства. ОСОБА_1 був ознайомлений з усіма істотними умовами кредитування, в тому числі з денними відсотковими ставками та річними. З окремим чи зустрічним позовом (в порядку захисту прав споживача) в якому відповідач просить визнати окремі положення чи весь Договір таким, що порушує його права як споживача ОСОБА_1 не звертався, а тому слід вважати, що такі положення є чинними та обов`язковими до виконання сторонами Договору. 
Стандартна денна відсоткова ставка встановлена на рівні 1% (п. 2.4. Договору) та відповідає положенням ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування».
З розрахунку заборгованості за кредитом у гривні доданому до позовної заяви чітко вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та здійснив 06.05.2025 погашення в сумі 2 260 гривень, з яких: 610 віднесено на погашення комісії, 1 320 на погашення відсотків та 330 на сплату тіла кредиту.
Такими конклюдентними діями відповідач ще раз погодився з усіма істотними умовами кредитування.
За період з 25.04.2025 по 10.10.2025 (169 днів, тобто 24 тижні) відповідачем здійснювалось нарахування за стандартною процентною ставкою 1% в день від суми наданого кредиту, при чому з 25.04.2025 по 06.05.2026 (12 днів) нарахування здійснювалося наступним чином: 11 000 х 1% = 110 х 12 = 1 320 гривень (нараховані відсотки).
06.05.2026 ОСОБА_1 сплатив суму 2 260 гривень, з яких 1 320 гривень віднесено на погашення відсотків, тобто станом на цей день у відповідача була відсутня заборгованість по відсоткам у зв`язку з його сплатою таких.
З 07.05.2026 позивач здійснював нарахування виходячи з тіла кредиту 10 670 гривень. Товариством за період з 07.05.2026 по 10.10.2026 (157 днів) нараховано відсотків в розмірі 16 751,90 гривень (10 670 х 1% = 106,70 х 157).
Таким чином, нарахування проведені позивачем згідно умов укладеного між сторонами Договору та згідно вимог чинного законодавства в сфері кредитування.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного у суду у Постанові від 22.04.2024 у справі №559/1622/19 виснував, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника (іпотекодавця) на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню. 
Відповідачем не надано суду контррозрахунку, який спростовує наданий позивачем розрахунок заборгованості, а тому ОСОБА_1 не довів, що у нього немає обов`язку повернення позивачу заборгованості, яка підлягає стягненню.

З приводу комісії за надання кредиту, то така є законною та відповідає вимогам укладеного між сторонами Договору, а також положенням ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки одноразова комісія за надання кредиту включена до загальних витрат за споживчим кредитом.
Апеляційний суд також бере до уваги долучені ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду дві квитанції про сплату боргу у розмірі 500 гривень та 916,60 гривень як добросовісну поведінку боржника та його бажання повернути кредитні кошти кредитору.
Однак, такі платежі було здійснено 09.04.2026 та 16.04.2026, відповідно. Тобто, вже після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.
Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Всі платежі здійснені відповідачем на виконання судового рішення повинні надаватися боржником безпосередньо органу примусового виконання. Після чого, державний чи приватний виконавець повинен прийняти квитанції про добровільне погашення заборгованості до уваги та здійснити перерахунок заборгованості відповідно до вимог чинного законодавства, а тому апеляційний суд не може зарахувати здійснені відповідачем платежі як погашення кредитної заборгованості вже після ухвалення Ужгородським міськрайонним судом рішення від 16.03.2026.

Щодо врахування майнового стану відповідача та розстрочення судового рішення.
У своїх доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що сума визначена у рішенні суду першої інстанції у розмірі 4 835,32 гривень є надмірною для нього та він не зможе сплачувати таку, оскільки його офіційний дохід становить 1 223,71 гривень стипендії. Також, просить врахувати, що на його утриманні перебуває тяжко хвора жінка та дитина 6 років.
Апеляційний суд частково погоджується з такими доводами та зазначає наступне.
Згідно ч. 1 ст. 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Якщо судове рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, чи рішення, яке підлягає виконанню, набрало законної сили, то відсутність матеріалів судової справи у зв`язку з їх витребуванням судом апеляційної або касаційної інстанції не перешкоджає розгляду заяви, передбаченої абзацом першим цієї частини, крім випадку зупинення виконання судового рішення судом касаційної інстанції або зупинення виконавчого провадження.
Відповідно до ч. 4 та 5 ст. 435 ЦПК України, Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Беручи до уваги, що апелянт має право оскаржити судове рішення в частині або повністю та розстрочення судового рішення є частиною оскаржуваного відповідачем рішення суду, апеляційний суд вправі змінити таке рішення за наявності правових підстав такої зміни.
ОСОБА_1 до матеріалів справи долучено ряд документів, зокрема згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 від 27.02.2018 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі. Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 10.07.2020 ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Крім цього, в матеріалах справи наявні долучені відповідачем медичні документи, які підтверджують важку хворобу його дружини ОСОБА_2 , а також ряд квитанцій про витрати сім`ї на різного роду лікування та ліки (а.с.53-61, 160-172).
Серед іншого, відповідачем надано в суді апеляційної інстанції витяг з сервісу «Опендатабот», з якого вбачається, що у ОСОБА_1 відсутнє цінне рухоме чи нерухоме майно зареєстроване за ним.
З довідки про доходи з 2024 по 2025 рік вбачається, що з січня по червень 2024 року відповідач отримував щомісяця 2 585 гривень ДСП, а у липні 2024 року 2 084,68 гривень.
З жовтня 2024 року по лютий 2026 року відповідач отримує щомісячний дохід в розмірі 1 231,92 гривень стипендії, оскільки навчається в УжНУ (підтверджується довідкою з ЄДЕБО).
Апеляційний суд враховуючи положення ст. 435 ЦПК України, а також надані відповідачем документи, констатує, що у відповідача наявне важке матеріальне становище у зв`язку з тяжкою хворобою його жінки, наявності на його утриманні неповнолітнього сина 6 років – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та отриманням ним єдиного офіційного доходу у вигляді соціальної стипендії, яка становить суму 1 231,92 гривень. Колегія суддів враховує також відсутність зареєстрованого за відповідачем цінного рухомого чи нерухомого майна та статус УБД відповідача, а тому приходить до обґрунтованих висновків, що оскаржуване рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 березня 2026 року підлягає зміні в частині його розстрочення.
Встановити розстрочення виконання рішення в частині стягнення заборгованості в розмірі 29 011,90 гривень строком на 12 місяців з дня набрання рішенням законної сили, з яких протягом перших одинадцяти місяців сплачувати щомісячно по 2 420 гривень, а в дванадцятий місяць слід сплатити 2 391,90 гривень.

Серед іншого, ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 933,60 гривень до ухвалення рішення в справі, а тому стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 933,60 гривень.
Таким чином, судове рішення в частині стягнутих відсотків відповідає нормам матеріального права, таке ухвалене з урахуванням всіх істотних обставин справи. Однак, оскаржуване рішення суду в частині розстрочення виконання підлягає зміні та таку слід викласти в редакції цієї постанови, оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на доводи відповідача в частині виконання судового рішення.

Враховуючи вищезазначене та керуючись статтями 12, 81, 141, 374, 376, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 березня 2026 року змінити в частині розстрочення виконання рішення суду та викласти абзац п`ятий в редакції цієї постанови.

Розстрочити ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 виконання даного рішення суду в частині стягнення розміру заборгованості в сумі 29 011,90 гривень строком на 12 місяців з дня набрання рішенням законної сили, з якої протягом перших одинадцяти місяців сплачувати щомісячно по 2 420 гривень, а в дванадцятий місяць сплатити остаточну суму 2 391,90 гривню.

У решті вимог, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з  ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 933,60  гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 10 липня 2026 року.

Суддя-доповідач:

Судді: