ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

10 липня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/4279/26	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),
суддів: Добродняк І.Ю., Суховарова А.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 травня 2026 року (суддя Н.Є. Калугіна) у справі № 160/4279/26 за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області про скасування постанови про накладення штрафу,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Управління державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті серії ОПШ №010737 від 27.01.2026 року про застосування адміністративно-господарського штрафу до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постанова відповідача про застосування до позивача штрафу винесена з порушенням приписів Закону України «Про автомобільний транспорт».
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 травня 2026 року адміністративний позов задоволено.
Судом першої інстанції зазначено, що абзацом 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-III визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Суд першої інстанції зауважив, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору про перевезення надає відповідну послугу, а не власник/користувач транспортного засобу. Надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт". Тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).
Суд першої інстанції врахував, що системний аналіз положень законодавства свідчить 
про те, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, яка передбачена положеннями частини першої статті 60 Закону №2344-III, застосовується лише до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.
Суд першої інстанції вказав, що жодних документів, які б підтверджували, що саме позивач здійснював перевезення, як автомобільний перевізник, відповідачем не надано.
Суд першої інстанції звернув увагу, що обов`язок щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника покладено на Укртрансбезпеку, яка, у випадку встановлення порушення законодавства про автомобільний транспорт, зобов`язана притягнути до адміністративної відповідальності лише винну в указаних порушеннях особу.
Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна постанова від 27.01.2026 № 010737 є протиправною та підлягає скасуванню.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Державна служба України з безпеки на транспорті подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник вказує, що позивач має чинну ліцензію на внутрішні перевезення пасажирів автобусами. Звертає увагу, що в нього немає підстав вважати, що у спірному випадку належним користувачем транспортного засобу є особа, відмінна від позивача. Наполягає, що спірна постанова є правомірною, а факт порушення підтверджено актом перевірки. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що 08.01.2026 співробітниками Відділу державного нагляду (контролю) Державної служби України з безпеки на транспорті у Дніпропетровській області на підставі графіку проведення рейдових перевірок та направлення на перевірку №ЕНР 000288 від 29.12.2025 проводилась рейдова перевірка транспортного засобу марки VOLKSWAGEN державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 .
За результатами перевірки державними інспекторами було складено акт №008158 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 08.01.2026.
Відповідно до вказаного акту в ході перевірки транспортного засобу марки VOLKSWAGEN державний реєстраційний номер НОМЕР_1 співробітниками Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області було встановлено, що він належить позивачу та на момент проведення перевірки виявлено порушення відсутні договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, копія договору обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті, інформація на паперовому носії режимів праці та відпочинку водія ОСОБА_2 за 08.01.2026 р. з діючого та повіреного тахографа, чим порушено вимоги ст. 39 ЗУ «Про автомобільний транспорт». У тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», абзац третій частина 1 перевезення пасажирів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 39 цього Закону.
Пояснення водія про причини порушень: водій від підпису та пояснень відмовився.
Повідомленням №2411/26.2/24-26 від 13.01.2026 позивача було викликано для розгляду справи на 27.01.2026 з 09:00 до 12:00.
26.01.2026 позивач листом №3-26 повідомив відповідача, що з 15.03.2024р. транспортний засіб VOLKSWAGEN CRAFTER р.н НОМЕР_1 знаходиться у тимчасовому користуванні ТОВ "БАСТРАНС" згідно договору оренди №22-03/24 від 15.03.24 р. На даний час позивач підприємницьку діяльність з перевезення пасажирів тимчасово не здійснює.
За результатами розгляду акту №008158 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 08.01.2026 відповідачем винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №010737 від 27.01.2026 за порушення статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» та застосовано адміністративно-господарський штраф в розмірі 17 000,00 грн. 
Вважаючи протиправною постанову №010737 від 27.01.2026, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з винесенням відповідачем постанови про накладення на позивача адміністративно-господарського штрафу за порушення вимог Закону України від 05 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344).
Згідно ст. 1 Закону № 2344 - автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Відповідно до абз.3 ч.1 ст.60 Закону № 2344 за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Постановою №010737 від 27.01.2026 позивача притягнуто до відповідальності, що передбачена абз. 3 ч.1 ст.60 Закону № 2344.
Позивач наполягає, що в спірному випадку він не є автомобільним перевізником, а отже до нього не може бути застосовано відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт згідно ст.60 Закону № 2344.
Колегія суддів враховує, що за усталеною позицією Верховного Суду (постанови від 23.08.2023 у справі № 600/1407/22-а, від 06.09.2023 у справі № 120/5064/22, від 12.10.2023 у справі № 280/3520/22 та ін.) відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб.
Тобто, положення статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт.
Отже, першочерговим є належне установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка і у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
Колегія суддів враховує, що у пунктах 65-71 постанови Верховного Суду від 06 липня 2023 року в справі № 560/514/22 викладено висновок про те, що на власника транспортного засобу у разі передачі права керування транспортним засобом іншій особі, не покладається обов`язок з оформлення тимчасового реєстраційного талону. Вирішення питання оформлення тимчасового реєстраційного талону чи ні законодавець залишив на розсуд самого власника.
Так, у спірному випадку оформлено тимчасовий реєстраційний талон ХХР №042655 від 15.03.2024, який є дійсним (чинним) до 15.03.2029 року та підтверджує перебування транспортного засобу НОМЕР_1  у користування ТОВ "Бастранс".
Разом з тим, зі змісту матеріалів справи вбачається, що 26.01.2026 позивач листом №3-26 повідомив відповідача, що з 15.03.2024р. транспортний засіб VOLKSWAGEN CRAFTER НОМЕР_1 знаходиться у тимчасовому користуванні ТОВ "БАСТРАНС" згідно договору оренди №22-03/24 від 15.03.24 р. На даний час позивач підприємницьку діяльність з перевезення пасажирів тимчасово не здійснює.
Також, відповідачем подано до матеріалів справи лист ТОВ «БАСТРАНС» від 26.01.2026 року №11-01/26, в якому повідомлено, що у цього підприємства наявний у тимчасовому користуванні транспортний засіб VOLKSWAGEN номерний знак НОМЕР_1 , а 08.01.2026 року водій ТОВ «БАСТРАНС» ОСОБА_2 на транспортному засобі VOLKSWAGEN номерний знак НОМЕР_1 здійснював перевезення пасажирів на підставі договору між ТОВ «БАСТРАНС» та замовником.
Колегія суддів зауважує, що саме на органи Укртрансбезпеки покладено обов`язок ретельно перевірити надану водієм інформацію стосовно особи, яка відповідає за перевезення на предмет її відповідності вимогам автомобільного перевізника та вжити відповідних заходів, у випадку, якщо наданої водієм інформації недостатньо для визначення особи автомобільного перевізника.
Проте, як правильно дослідив суд першої інстанції, жодних документів, які б підтверджували, що саме позивач у спірному випадку здійснював перевезення, як автомобільний перевізник, відповідачем не надано. Натомість, відповідачем у спірному випадку автомобільного перевізника встановлено виключно на підставі відомостей про реєстрацію (власника) транспортного засобу.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки у спірних відносинах не доведено наявність у позивача статусу автомобільного перевізника, тому притягнення позивача до відповідальності на підставі ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» є необґрунтованим.
Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що спірна постанова №010737 від 27.01.2026 року про застосування адміністративно-господарського штрафу до позивача є протиправною та підлягає скасуванню.
Суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Передбачені ст.317 КАС України підстави для зміни або скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись ст. ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 травня 2026 року у справі № 160/4279/26 – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 10.07.2026

Головуючий - суддя Я.В. Семененко 

суддя І.Ю. Добродняк 

суддя А.В. Суховаров