Провадження № 2/742/1903/26 
Єдиний унікальний № 742/2257/26 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2026 року м. Прилуки 

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого судді Давидчука Д.П., за участю секретаря судових засідань Лісафіної А.С., розглянувши у порядку спрощеного провадження справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
І. Правовідносини сторін.
У 2026 році представник ТОВ «ФК «ЕЙС» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 961254666 від 31.01.2021 у розмірі 52 259,98 грн, а також судового збору у розмірі 2 662,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 31.01.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та Відповідачем було укладено кредитний договір у формі електронного документа з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором MNV88ZJ7. Відповідно до умов зазначеного договору Відповідачу було надано кредит у розмірі 200,00 грн, який у подальшому було збільшено до 21 600,00 грн.
У подальшому право вимоги за вказаним кредитним договором переходило до інших кредиторів на підставі укладених договорів факторингу. Так, 08.06.2021 право вимоги було відступлено ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» на підставі договору факторингу № 28/1118-01 та Реєстру № 137; 31.07.2023 — ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» на підставі договору факторингу № 05/0820-01 та Реєстру № 10; 10.07.2025 — ТОВ «ФК «ЕЙС» на підставі договору факторингу № 10/07/25-Е та Реєстру № Б/Н.
Станом на день подання позовної заяви загальна сума заборгованості Відповідача становить 52 259,98 грн, з яких 21 523,68 грн — заборгованість за тілом кредиту та 30 736,30 грн — заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
Таким чином, підставою звернення до суду є невиконання Відповідачем зобов`язань щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що є правонаступником первісного кредитора на підставі договорів факторингу, за якими до нього перейшло право вимоги до Відповідача.

ІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07.05.2026 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. При цьому суд відповідно ст. 19 ЦПК України вирішуючи питання про розгляд справи у спрощеному провадженні враховує ціну позову і складність справи.
Одночасно з відкриттям провадження у справі Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву.
Згідно ч.1 ст. 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.
Відтак, 13.07.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення.

ІІІ. Позиції учасників судового провадження.
Представник Позивача у судове засідання не з`явилася. У позовній заяві просила про розгляд справи за її відсутності. Проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явився, у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав.
Відповідно до п. 4 ч. 8ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, категорію та складність справи, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вирішує справу за наявними матеріалами у відповідності ч. 8ст. 178 ЦПК України.
За відсутності всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положення ч. 2ст. 247 ЦПК України.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.
З матеріалів справи судом встановлено, що 31.01.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Первісний кредитор) та ОСОБА_1 (Відповідач) було укладено кредитний договір № 961254666. Договір укладено в електронній формі та підписано Відповідачем за допомогою електронного підпису з використанням одноразового ідентифікатора MNV88ZJ7.
За умовами договору Відповідачу було надано кредит у сумі 200,00 грн. У подальшому суму кредиту було збільшено, внаслідок чого загальна сума наданих кредитних коштів склала 21 600,00 грн.
Факт виконання Первісним кредитором зобов`язань щодо надання кредитних коштів у повному обсязі підтверджується платіжним дорученням та інформацією, наданою від АТ КБ «ПриватБанк».
28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено договір факторингу № 28/1118-01. Право вимоги до Відповідача за кредитним договором № 961254666 перейшло до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» 08.06.2021 на підставі підписаного сторонами Реєстру прав вимоги № 137. Факт переходу права вимоги підтверджується витягом з Реєстру прав вимоги, актом звірки взаємних розрахунків та протоколом узгодження предмета факторингової операції.
05.08.2020 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» укладено договір факторингу № 05/0820-01. Право вимоги до Відповідача перейшло до нового кредитора 31.07.2023 згідно з Реєстром прав вимоги № 10. Доказами переходу права вимоги є витяг з Реєстру прав вимоги та платіжна інструкція (Додаток № 16), що підтверджує фінансування за цим реєстром.
10.07.2025 між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та Позивачем – ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено договір факторингу № 10/07/25-Е. Право вимоги до Відповідача перейшло до Позивача 10.07.2025 з моменту підписання сторонами акта прийому-передачі Реєстру Боржників. Факт переходу права вимоги підтверджується витягом з Реєстру Боржників, актом прийому-передачі Реєстру Боржників та платіжною інструкцією.
Відповідно до Реєстру Боржників від 10.07.2025 та розрахунку заборгованості, наданого Позивачем, загальна сума заборгованості Відповідача за кредитним договором станом на дату подання позовної заяви становить 52 259,98 грн, з яких: 21 523,68 грн – заборгованість за тілом кредиту; 30 736,30 грн – заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом.
Станом на дату подання позову доказів погашення Відповідачем зазначеної заборгованості матеріали справи не містять.

V. Норми права, які підлягають застосуванню.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно зі статтею 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (стаття 11 Закону).
Частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 року у справі №757/40395/20-ц, від 12.01.2021 року у справі №524/5556/19, від 07.10.2020 року у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18.
Згідно з ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону і одностороння відмова від зобов`язання чи зміна його умов не допускається. Ст. 1054 ЦК України передбачає обов`язок позичальника за кредитним договором повернути кредит та сплатити проценти.
Положеннями ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Положеннями ст. 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.
За приписами ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.
У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.
Згідно ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.
Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Стаття 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк.
Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).
Згідно частиною третьою статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до змісту статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно частин першої другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.
На підставі вищенаведених правових норм, беручи до уваги встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що 31.01.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 961254666 у належній формі.
Зазначений кредитний договір укладено в електронній формі та підписано Відповідачем за допомогою електронного підпису з використанням одноразового ідентифікатора MNV88ZJ7. Використання такого способу підписання свідчить про волевиявлення Відповідача на укладення договору, підтверджує його згоду з умовами кредитування та забезпечує ідентифікацію особи, яка підписала електронний документ.
Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний сторонами у порядку, визначеному законом, прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Підписання такого договору одноразовим ідентифікатором є аналогом власноручного підпису особи та підтверджує факт прийняття нею умов договору.
Таким чином, укладаючи кредитний договір № 961254666 від 31.01.2021, Відповідач діяв добровільно, усвідомлював значення своїх дій, був вільним у виборі контрагента та умов договору, а також підтвердив свою згоду на отримання кредитних коштів та виконання передбачених договором зобов`язань.
Факт виконання Первісним кредитором зобов`язань щодо надання кредитних коштів підтверджується матеріалами справи, зокрема платіжним дорученням та інформацією, наданою АТ КБ «ПриватБанк». Вказані докази підтверджують, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» належним чином виконало свої зобов`язання щодо надання Відповідачу кредитних коштів у погодженому розмірі.
Відповідно до частин 1, 2 статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо інше не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, такий договір вважається укладеним у письмовій формі.
Отже, кредитний договір № 961254666 від 31.01.2021 є належним та дійсним правочином, який породжує для сторін відповідні цивільні права та обов`язки.
Щодо переходу права вимоги до Позивача, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом, право вимоги за кредитним договором № 961254666 неодноразово відступалося на підставі договорів факторингу. Так, 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до якого право вимоги до Відповідача перейшло до нового кредитора 08.06.2021 на підставі Реєстру прав вимоги № 137.
У подальшому, 05.08.2020 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» було укладено договір факторингу № 05/0820-01, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № 961254666 перейшло до нового кредитора 31.07.2023 згідно з Реєстром прав вимоги № 10.
10.07.2025 між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та ТОВ «ФК «ЕЙС» було укладено договір факторингу № 10/07/25-Е, відповідно до якого право вимоги до ОСОБА_1 перейшло до Позивача з моменту підписання сторонами акта прийому-передачі Реєстру Боржників.
Надані Позивачем докази, а саме витяги з Реєстрів прав вимоги, акти звірки взаємних розрахунків, акти прийому-передачі Реєстру Боржників, а також платіжні документи, підтверджують факт переходу права вимоги за кредитним договором № 961254666 до ТОВ «ФК «ЕЙС».
При цьому зміна кредитора у зобов`язанні не змінює змісту самого зобов`язання та не звільняє боржника від обов`язку виконати умови кредитного договору. Відступлення права вимоги означає лише заміну особи кредитора у вже існуючому зобов`язанні.
Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Доказів визнання недійсними кредитного договору № 961254666 від 31.01.2021 або договорів факторингу матеріали справи не містять.
Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти на умовах, встановлених договором.
Отже, отримавши кредитні кошти, Відповідач набув обов`язку щодо їх повернення та сплати передбачених договором платежів у встановлені строки. Однак, як встановлено судом, Відповідач належним чином свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Відповідно до Реєстру Боржників від 10.07.2025 та розрахунку заборгованості, наданого Позивачем, загальна сума заборгованості Відповідача за кредитним договором № 961254666 від 31.01.2021 становить 52 259,98 грн, з яких: 21 523,68 грн — заборгованість за тілом кредиту; 30 736,30 грн — заборгованість за процентами за користування кредитом.
Суд враховує, що Позивачем заявлено до стягнення саме зазначену суму заборгованості, яка підтверджується наданим розрахунком та іншими матеріалами справи. Відповідачем не надано доказів погашення заборгованості, спростування розміру заявлених вимог або доказів неналежності переходу права вимоги до Позивача.
Оцінивши надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що Позивач довів факт укладення кредитного договору, факт отримання Відповідачем кредитних коштів, факт переходу права вимоги до ТОВ «ФК «ЕЙС», а також факт невиконання Відповідачем зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів.
За таких обставин, враховуючи, що Відповідачем не надано доказів виконання зобов`язань за кредитним договором або спростування заявлених вимог, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» заборгованості за кредитним договором № 961254666 від 31.01.2021 у розмірі 52 259,98 грн.

VІІ. Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правову допомогу.
Представник Позивача просить стягнути з Відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.
Відповідно до статей 133, 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу є складовою судових витрат та підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Розмір таких витрат визначається відповідно до умов договору про надання правничої допомоги та має бути підтверджений належними доказами щодо обсягу наданих послуг і їх вартості.
При вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу суд враховує критерії реальності, необхідності та розумності таких витрат, а також їх співмірність зі складністю справи, ціною позову, обсягом виконаних адвокатом робіт та значенням справи для сторін.
Як вбачається з матеріалів справи, Позивачем надано докази понесення витрат на професійну правничу допомогу. Разом з тим, враховуючи характер спірних правовідносин, категорію справи, її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, а також те, що справа не потребувала значного обсягу юридичного аналізу, суд вважає заявлений розмір витрат у сумі 7 000,00 грн неспівмірним зі складністю справи.
Враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню частково, у розмірі 2 000,00 грн, який відповідає обсягу наданих послуг та обставинам цієї справи.

VIІI. Розподіл судового збору.
Позивачем при поданні позовної заяви до суду сплачено судовий збір в сумі 2 662,40 грн. (а.с. 1).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки у справі, що розглядається, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у повному розмірі.
Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 274, 279, 280, 281, 282, 283 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість за кредитним договором № 961254666 від 31.01.2021 року у розмірі 52 259,98 грн (п`ятдесят дві тисячі двісті п`ятдесят дев`ять гривень 98 копійок).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» 2 662,40 грн (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні 40 копійок) судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» 2 000,00 грн (дві тисячі гривень 00 копійок) витрат на професійну правничу допомогу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. 
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду може бути оскаржено позивачем до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс», ЄДРПОУ 42986956 місце знаходження 02090, м. Київ, вул. Алматинська, буд.8, оф.310А.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Дата складання повного судового рішення 14.07.2026

Суддя     Дмитро ДАВИДЧУК