Справа № 215/7611/24 
2/215/200/26 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(повний текст)

31 серпня 2026 року         м. Кривий Ріг
Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі: головуючого судді - Лиходєдова А.В., 
за участю секретаря судового засідання – Болдирєвої А.О.
згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 ) до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (50079, Дніпропетровська область, Криворізький район, місто Кривий Ріг, ЄДРПОУ 001991023) про відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2024 року до суду звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до ПАТ «ПІВНГЗК» про відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Просить суд стягнути з відповідача на її користь грошову суму в розмірі 450 000 грн на відшкодування моральної шкоди, в зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві, без утримання податку з фізичних осіб та інших податків.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що працювала у ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (на теперішній час – ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат») у цеху по виробництву обкотишів № 2 дозувальником з правом на пільгове пенсійне забезпечення за Списком № 1. Під час виконання трудових обов`язків позивач виконувала важку фізичну роботу, зокрема переносила вантажі вручну, перебувала у вимушеній позі, переносила гумові шланги, здійснювала гідрозмив робочого майданчика, брала участь у регулюванні конвеєрної стрічки та виконувала інші роботи.
Зазначає, що внаслідок фізичних навантажень у неї виникло професійне захворювання, яке у 2006 році було встановлено Криворізьким науково-дослідним інститутом промислової медицини. Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання від 20 липня 2006 року № 22 причинами професійного захворювання визначено, зокрема, важку роботу в умовах дії несприятливого мікроклімату, а винними особами визнано адміністрацію ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» у зв`язку з порушенням вимог законодавства про охорону праці.
Позивач зазначає, що, незважаючи на тривале лікування, стан її здоров`я погіршувався. За висновком МСЕК від 17 вересня 2007 року їй було встановлено 25 % втрати працездатності безстроково за радикулопатією, а 18 липня 2024 року під час повторного огляду МСЕК встановлено вже 60 % стійкої втрати працездатності та III групу інвалідності безстроково.
Також посилається на те, що професійне захворювання призвело до істотних змін у її житті, постійного фізичного болю, обмеження рухів та порушення ходи, неможливості виконувати важку фізичну роботу, піднімати та переносити вантажі, тривалий час перебувати в одному положенні, користуватися громадським транспортом без труднощів, а також до необхідності постійного лікування та медичних обстежень. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я, інвалідністю та обмеженнями життєдіяльності позивач зазнає душевних переживань, морально-психологічної пригніченості, змушена вести замкнутий спосіб життя, що, за її твердженням, негативно позначилося також на її взаєминах з родичами та оточуючими.
Крім того, позивач вважає, що у зв`язку з професійним захворюванням була позбавлена можливості працювати за професіями, які виконувала у відповідача, а після звільнення не мала можливості працевлаштуватися, оскільки, за її твердженням, роботодавці відмовляли їй у прийнятті на роботу через стан здоров`я. Також вказує на необхідність тривалого та неодноразового лікування, що спричиняє додаткові матеріальні витрати.
Посилаючись на порушення відповідачем вимог щодо забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, що призвело до професійного захворювання та втрати працездатності, позивач вважає, що їй заподіяно моральну шкоду, розмір якої оцінює у 450 000 грн.
Ухвалою суду від 25.12.2024 по справі було відкрито провадження та визначено проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
10.01.2025 відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зокрема просив залучити до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні Відповідача Головне управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області. 
Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечив у повному обсязі. Зазначив, що на момент встановлення позивачу у 2006 році професійного захворювання обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди працівникам у зв`язку з ушкодженням здоров`я був покладений на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, правонаступником якого є Пенсійний фонд України. Також послався на те, що позивач тривалий час працювала у шкідливих умовах праці на інших підприємствах, а тому, на думку відповідача, виникнення професійного захворювання не може бути пов`язане виключно з роботою у ПрАТ «ПІВНГЗК».
Щодо моральної шкоди відповідач зазначив, що позивачем не доведено сукупності необхідних умов для її відшкодування, зокрема протиправності дій відповідача, причинного зв`язку між такими діями та моральними стражданнями, а також самого факту та обсягу моральної шкоди. Вказав, що позивач не надала медичних документів за період роботи у відповідача, доказів понесення витрат на лікування та висновку психолога. Вважає заявлений розмір моральної шкоди у сумі 450 000 грн завищеним та таким, що не відповідає засадам розумності та справедливості. Послався також на встановлену позивачу третю групу інвалідності та зазначив, що така обставина сама по собі не позбавляла її права на працю.
Крім того, відповідач заперечив проти вимоги про стягнення моральної шкоди без утримання податків та зборів, посилаючись на положення Податкового кодексу України. Відповідачем також поставлено позивачу письмові запитання в порядку статті 93 ЦПК України.
24.04.2025 на виконання ухвали суду від 07.04.2025 про витребування доказів, Головне Управління Пенсійного фонду України, надало суду копії виписки з акту первинного огляду МСЕК позивача (потерпілої) ОСОБА_1 (а.с.87-89).
На виконання ухвали суду від 07.04.2025 про залишення позову без руху, позивачем 30.09.2025 надано уточненну позовну заяву, до якої позивач додала копію Акту розслідування хронічного професійного захворювання № 22 від 20.07.2006 року (а.с.101-102), зазначивши, що помилково в позовній заяві вказано, що до позовної заяви додано, в якості доказу по справі копія Акту розслідування хронічного профзахворювання форми П-4 від 01.08.2007, тоді як фактичне розслідуванняч хронічного профзахворювання було проведено в 2006 р. та складено відповідний Акт від 24.07.2006 р.
Ухвалою суду від 16.03.2026 року відповідачу було відмовлено в задоволенні клопотання про залучення в якості третьої особи – Головного Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Дослідивши позов та уточнення до нього, додані до нього матеріали, відзив, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи зі слідуючого.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що позивачка працювала з 14.04.1998 р. по 30.11.2006 р. у ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (на теперішній час – ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат») у цеху з виробництва обкотишів № 2 на посаді дозувальника з правом на пільгове пенсійне забезпечення за Списком № 1. Позивачка 30.11.2006 року звільнилася з підприємства за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію. Факт роботи позивачки у відповідача підтверджується відомостями трудової книжки (а.с. 9-11) та Актом розслідування хронічного професійного захворювання (а.с.14-15).
Згідно з Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 20 липня 2006 року № 22, під час роботи у ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на посаді дозувальника позивачка виконувала переважно роботи ручного характеру, зокрема була змушена переносити та утримувати вантажі вручну лопатою, переносити гумовий шланг, здійснювати гідрозмив робочого майданчика, брати участь у регулюванні конвеєрної стрічки, а також перебувати у вимушеній робочій позі.
Також відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 20 липня 2006 року № 22, причинами професійного захворювання ОСОБА_1 визначено важку роботу в умовах дії несприятливого мікроклімату. В акті також зазначено про порушення адміністрацією ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» вимог статті 153 КЗпП України та статті 13 Закону України «Про охорону праці». 
У 2006 році позивачці було встановлено професійне захворювання, основним діагнозом якого визначено шийну та попереково-крижову радикулопатію з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді деформуючого артрозу колінних суглобів другого ступеня. 
За даними наданого суду документа МСЕК, при первинному огляді позивачці було встановлено 40 % втрати професійної працездатності (а.с.88,89), а згідно з висновком МСЕК від 17 вересня 2007 року – 25 % втрати професійної працездатності безстроково у зв`язку з радикулопатією (а.с.8). 
У подальшому стан здоров`я позивачки погіршився. Діагноз її професійного захворювання було уточнено та визначено двобічну шийну та попереково-крижову радикулопатію, переважно праворуч, зі стійкими вираженими статико-динамічними порушеннями, больовим та м`язово-тонічним синдромами, периферичним нейросудинним синдромом, явищами нейрогенної переміжної кульгавості, нейродистрофічними проявами у вигляді деформуючого артрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів, з порушенням функції ходи, у стадії загострення. 
Медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 19 березня 2024 року № 454 підтверджено раніше встановлений у 2006 році діагноз хронічного професійного захворювання позивачки. У висновку наведено дані про прогресування захворювання, його клінічні прояви та результати обстежень, а також зазначено, що професійне захворювання пов`язане з патологією периферичної нервової системи та опорно-рухового аппарату (а.с.16-17).
З медичного висновку також убачається, що професійний маршрут позивачки становив 22 роки 4 місяці роботи в умовах, сприятливих для розвитку патології периферичної нервової системи та опорно-рухового апарату.
18 липня 2024 року за результатами повторного огляду МСЕК позивачці встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 60 % та третю групу інвалідності безстроково (а.с.7). 
Таким чином, між сторонами виникли правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків. Спірними є питання щодо наявності правових підстав для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди саме на відповідача, наявності причинного зв`язку між умовами праці позивачки та заподіяною їй моральною шкодою, а також щодо розміру такого відшкодування.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить із того, що відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.
Відповідно до статті 153 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, а забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. 
Статтею 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено обов`язок роботодавця створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів та забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. 
Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
Верховний Суд у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку щодо забезпечення безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у працівника професійного захворювання, втрату працездатності та встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівникові моральної шкоди.
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди у спірних правовідносинах покладається на Пенсійний фонд України, з огляду на таке.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду право на відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, виникає з дня встановлення потерпілому висновком МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. 
Як установлено судом, при первинному огляді МСЕК позивачці було встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 40 % на визначений період — з 18 вересня 2006 року до 01 жовтня 2007 року, тобто зазначений висновок не встановлював стійкої втрати професійної працездатності безстроково.
Натомість висновком МСЕК від 17 вересня 2007 року позивачці встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 25 % безстроково.
Отже, право позивачки на відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі стійкою втратою професійної працездатності виникло 17 вересня 2007 року.
При цьому Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"», який набрав чинності 20 березня 2007 року, було скасовано положення, якими відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань здійснювалося за рахунок Фонду соціального страхування. 
Конституційний Суд України у Рішенні від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 зазначив, що скасування відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду не позбавило потерпілих права на таке відшкодування, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України передбачено право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). 
Таким чином, з огляду на дату виникнення у позивачки права на відшкодування моральної шкоди — 17 вересня 2007 року — та чинне на цей час законодавство, належним суб`єктом відповідальності за заподіяну позивачці моральну шкоду є роботодавець, а саме ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», а не орган Пенсійного фонду України.
З огляду на викладене доводи відповідача про необхідність залучення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як особи, на яку покладається обов`язок з відшкодування моральної шкоди, є безпідставними.
Щодо доводів відповідача про недоведеність вини та причинного зв`язку між умовами праці позивачки у відповідача та виникненням у неї професійного захворювання суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, а забезпечення таких умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Аналогічний обов`язок роботодавця щодо створення на робочому місці безпечних і нешкідливих умов праці передбачений статтею 13 Закону України «Про охорону праці».
За змістом статті 237-1 КЗпП України моральна шкода, завдана працівникові порушенням його законних прав, відшкодовується власником або уповноваженим ним органом, якщо таке порушення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Судом установлено, що позивачка працювала у ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (правонаступником якого є ПАТ «ПІВНГЗК») у цеху виробництва окатків № 2 на посаді дозувальника.
Відповідно до Акта розслідування хронічного професійного захворювання від 20 липня 2006 року № 22 професійне захворювання позивачки виникло, зокрема, за умов виконання нею роботи на посаді дозувальника у відповідача. В Акті безпосередньо зазначено, що під час виконання трудових обов`язків позивачка була змушена вручну переносити та утримувати вантажі за допомогою лопати, переносити гумовий рукав, виконувати гідравлічне миття робочого місця, брати участь у регулюванні конвеєрної стрічки. Робота переважно виконувалась вручну та була пов`язана з вимушеною робочою позою.
При цьому в Акті визначено умови та причини виникнення професійного захворювання, а також зазначено адміністрацію ВАТ «Північний ГЗК» як винну сторону та вказано на порушення нею вимог статті 153 КЗпП України і статті 13 Закону України «Про охорону праці».
Таким чином, посилання відповідача на те, що позивачкою не доведено конкретних протиправних дій чи бездіяльності роботодавця, спростовуються безпосередньо змістом Акта розслідування хронічного професійного захворювання, складеного за результатами спеціального розслідування обставин виникнення професійного захворювання.
Доводи відповідача про те, що позивачка у різні періоди трудової діяльності працювала також на інших підприємствах в умовах, які могли негативно впливати на стан її здоров`я, самі по собі не спростовують встановленого причинного зв`язку між умовами праці у відповідача та професійним захворюванням.
Суд звертає увагу, сам Акт № 22 містить відомості і про попередні місця роботи позивачки, зокрема роботу бетонярем та роздавальником вибухових матеріалів, однак це не перешкодило комісії за результатами розслідування встановити остаточний діагноз 04.07.2006 р. – радикулопатія шийна і попереково-крижова з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і периферичним нейросудинними синдромами, нейродистрофією у вигляді деф.артозу колінних суглобів ПФ другого ступеню 13.3М.54.1. Обставини виконання позивачкою роботи саме у ВАТ «Північний ГЗК» ЦВО-2, де зазначено, що ОСОБА_1 , 49 років, професія – дозувальник, за цією професією станом на 04.07.2006 року працює 7 років 8 місяців, у цьому цеху (ЦВО-2) – 7 років 8 місяців. Згідно атестації 2001 року умови виробничого середовища дозувальника відносяться до ІІІ класу 3 ступеню шкідливості, тяжкість праці до ІІІ класу 1 ступеню шкідливості, напруженість праці допустима. Також встановлені причини професійного захворювання по перевищенню норми мікроклімату та важкості праці, а також порушення вимог законодавства про охорону праці зокрема з боку адміністрації структурного підрозділу ВАТ «ПІВНГЗК» ЦВО-2.
Отже, наявність у трудовому анамнезі позивачки інших періодів роботи в умовах, які також могли сприяти розвитку відповідної патології, не є доказом відсутності причинного зв`язку між професійним захворюванням та умовами праці у відповідача. Відповідачем не надано доказів, які б спростовували висновки Акта № 22 щодо умов праці позивачки на підприємстві відповідача або свідчили про те, що професійне захворювання виникло виключно внаслідок роботи на інших підприємствах.
Крім того, наданий позивачкою медичний висновок лікарсько-експертної комісії від 19 березня 2024 року № 454 підтверджує раніше встановлений у 2006 році діагноз професійного захворювання. У висновку також зазначено, що професійне захворювання сформувалося на тлі тривалої роботи в умовах, що сприяють розвитку патології периферичної нервової системи та опорно-рухового апарату.
У сукупності із зазначеними доказами суд бере до уваги матеріали первинного та повторних оглядів МСЕК, якими встановлювався ступінь втрати професійної працездатності позивачки, що також підтверджує наявність стійких наслідків професійного захворювання.
Відтак суд вважає доведеним, що професійне захворювання позивачки пов`язане з умовами виконання нею трудових обов`язків, у тому числі на підприємстві відповідача, а порушення роботодавцем вимог законодавства про охорону праці підтверджується Актом розслідування хронічного професійного захворювання № 22 від 20.07.2006.
За таких обставин доводи відповідача про недоведеність причинного зв`язку між умовами праці позивачки у відповідача та професійним захворюванням суд відхиляє як такі, що спростовуються сукупністю досліджених доказів.
Суд також не приймає доводи представника відповідача щодо добровільності виконання позивачкою роботи у шкідливих умовах праці.
Виконання працівником роботи в умовах, які є шкідливими для його здоров`я, саме по собі не звільняє роботодавця від покладеного на нього законом обов`язку забезпечити безпечні та нешкідливі умови праці. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на роботодавця, а умови праці на робочому місці мають відповідати вимогам законодавства про охорону праці.
Аналогічний обов`язок роботодавця щодо створення на робочому місці умов праці відповідно до нормативно-правових актів та забезпечення додержання законодавства про охорону праці передбачений статтею 13 Закону України «Про охорону праці».
Отже, сам по собі факт того, що позивачка продовжувала виконувати трудові обов`язки в умовах, які характеризувалися несприятливими факторами виробничого середовища та фізичним навантаженням, не свідчить про те, що вона прийняла на себе ризик заподіяння шкоди здоров`ю або погодилася на невиконання роботодавцем передбачених законом обов`язків щодо охорони праці.
При визначенні розміру моральної шкоди суд також враховує, що відповідно до Акта розслідування хронічного професійного захворювання № 22 позивачка до роботи у відповідача працювала на інших підприємствах в умовах, які також могли сприяти розвитку відповідної патології. Отже, суд не може покладати на відповідача відповідальність за всі негативні наслідки стану здоров`я позивачки без урахування інших обставин її трудового анамнезу.
Суд також враховує, що позивачка припинила трудові відносини з відповідачем 30.11.2006 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Тому сам факт припинення трудових відносин та обставини, пов`язані з виходом на пенсію, не можуть бути покладені на відповідача як самостійна складова моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню у цій справі.
Визначаючи розмір відшкодування, суд бере до уваги також те, що встановлення ІІІ групи інвалідності саме по собі не свідчить про повну втрату позивачкою можливості до праці та не означає повного позбавлення її можливості вести звичайний спосіб життя, однак у сукупності з 60-відсотковою безстроковою втратою професійної працездатності, характером професійного захворювання, його тривалістю та стійкими наслідками для стану здоров`я свідчить про істотне обмеження її життєвих можливостей.
Суд враховує правові висновки Верховного Суду щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди, відповідно до яких розмір такого відшкодування не є сталою величиною та визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням сукупності обставин справи.
Зокрема, у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2025 року у справі № 215/199/24 зазначено, що при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди підлягають врахуванню характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілої особи або позбавлення її можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також інші обставини, які мають істотне значення. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Верховний Суд також звернув увагу, що при визначенні розміру моральної шкоди враховуються характер та обсяг фізичних, душевних і психічних страждань, характер немайнових втрат, їх тривалість та можливість відновлення, стан здоров`я потерпілої особи, тяжкість вимушених змін у її життєвих та виробничих стосунках, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а грошова компенсація має бути мірою справедливої сатисфакції потерпілої особи. Розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною та підлягає визначенню з урахуванням усіх обставин конкретної справи. 
Аналогічні за змістом правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 23 листопада 2022 року у справі № 686/13188/21, від 19 квітня 2023 року у справі № 336/10216/21, а також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19. 
Встановлені судом медичні дані свідчать про тривалий та стійкий характер наслідків професійного захворювання, а збільшення встановленого ступеня втрати професійної працездатності з 25 до 60 відсотків свідчить про істотне збільшення ступеня функціональних обмежень позивачки.
Суд бере до уваги, що професійне захворювання та його наслідки мають для позивачки не лише медичний, а й немайновий характер, оскільки пов`язані з фізичним болем, обмеженням рухової активності, необхідністю лікування та зміною звичайного способу життя.
Оцінюючи наведені обставини в їх сукупності, суд враховує тривалість професійного захворювання з 2006 року, стійкість його наслідків, збільшення встановленого ступеня втрати професійної працездатності з 25 до 60 відсотків, встановлення ІІІ групи інвалідності безстроково, характер захворювання та пов`язані з ним фізичні прояви, необхідність лікування, а також вплив зазначених обставин на звичайний спосіб життя позивачки.
З урахуванням зазначеного, а також обставин трудової діяльності позивачки на інших підприємствах, вимог розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений позивачкою розмір моральної шкоди у сумі 450 000 грн є завищеним.
Враховуючи характер та тривалість професійного захворювання, ступінь втрати професійної працездатності, встановлення інвалідності безстроково, характер фізичних та інших негативних наслідків для здоров`я позивачки, необхідність лікування та додаткових зусиль для організації повсякденного життя, а також інші встановлені у справі обставини, суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 240 000 грн.
На переконання суду, визначений розмір відшкодування є належним та достатнім способом компенсації заподіяних позивачці моральних страждань, відповідає характеру та обсягу встановлених судом негативних наслідків професійного захворювання та засадам розумності, виваженості і справедливості.
Щодо доводів представника відповідача про необхідність утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів із суми відшкодування моральної шкоди суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України загальний оподатковуваний дохід платника податку складається з доходів, які підлягають оподаткуванню відповідно до положень цього Кодексу.
Згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається, зокрема, дохід у вигляді відшкодування моральної шкоди, крім, серед іншого, відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або у розмірі, визначеному законом.
Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2025 року у справі № 215/199/24, вирішуючи спір за аналогічною вимогою до ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», надав правову оцінку доводам відповідача щодо стягнення моральної шкоди без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
Верховний Суд дійшов висновку, що граматичне та системне тлумачення підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України дає підстави для висновку, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються, зокрема, суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або у розмірі, визначеному законом.
При цьому Верховний Суд відхилив доводи ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про те, що зазначення у судовому рішенні формулювання «без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів» суперечить вимогам податкового законодавства та позбавляє відповідача статусу податкового агента.
З огляду на наведене суд не приймає доводи представника відповідача щодо необхідності зміни порядку стягнення присудженої суми моральної шкоди шляхом зазначення про її стягнення з утриманням податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
Враховуючи встановлені обставини справи, положення податкового законодавства та наведений правовий висновок Верховного Суду, суд вважає за необхідне визначити у резолютивній частині рішення, що присуджена позивачці сума моральної шкоди у розмірі 240 000 грн підлягає стягненню без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
Частинами 1 і 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 82 ЦПК.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.
При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Отже, обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
З урахуванням викладеного, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на її користь 240 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позивачка відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, а позов задоволено частково, судовий збір у розмірі 2 400 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.
На підставі ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 153, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків – задовольнити частково.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 240 000 (двісті сорок тисяч) гривень, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» судовий збір у розмірі 2 400,00 грн. на користь держави.
В іншій частині позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 14.09.2026 р.
Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , 1956 року народження, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 .
Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», код ЄДРПОУ 00191023, місцезнаходження за адресою: 50079, м. Кривий Ріг, Тернівський район.

Суддя: