УХВАЛА
14 липня 2026 року
м. Київ
справа № 126/156/26
провадження № 61-8837ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,
ВСТАНОВИВ:
У січня 2026 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 серпня 2025 року і до закінчення навчання, тобто до 01 липня 
2028 року.
Бершадський районний суд Вінницької області рішення від 24 березня 2026 року позов ОСОБА_2 задовольнив частково. 
Вирішив стягувати щомісячно з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи стягнення з 23 січня 2026 року і до закінчення сином навчання, але на більше ніж до досягнення двадцятитрирічного віку.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_4 , як особа, яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 28 травня 2026 року апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 24 березня 2026 року закрив на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
26 червня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє предстаниця - адвокатка Салманова-Похила Ф. А., засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 травня 2026 року 
у зазначеній справі.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів 
у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження 
(про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку 
про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.
Однією з основних засад судочинства, визначених пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи 
та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи 
та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
У відповідності до частин першої, третьої статті 352 ЦПК України учасники справи, 
а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі 
у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.
Отже, законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом 
на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, 
а не ймовірним.
Тобто особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють 
або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для них правові наслідки.
Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права 
на апеляційне оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.
Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватися 
з урахуванням конкретних обставин справи та змісту судового рішення.
Аналогічні за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду
від 04 вересня 2025 року в справі № 2-о-29/11(провадження № 61-11138св24).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. 
Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).
Системний аналіз наведених процесуальних норм права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. Водночас якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси 
та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не були підтверджені, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.
Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі
№ 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).
Верховний Суд зазначав, що судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції 
є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, 
яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі 
у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.
Подібні правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах 
від 04 листопада 2019 року у справі № 542/401/18, від 10 вересня 2020 року у справі № 757/66808/19, від 17 червня 2021 року у справі № 626/2547/19.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) виснувала про те, що коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, 
або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, 
яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд 
при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.
Установлена процесуальним законом можливість здійснення апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не була залучена до участі у справі, лише у разі підтвердження та встановлення наявності порушення оскаржуваним судовим рішенням її прав, інтересів та (або) обов`язків ґрунтується на принципі 
res judicata, тобто поваги до остаточного судового рішення, дія якого передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним 
і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності.
Очевидним є висновок про те, що засада обов`язковості судових рішень буде нівелюватися, якщо судове рішення могло б переглядатися за ініціативою особи, яка не брала участі у справі та не має безпосереднього правового зв`язку 
з оскаржуваним судовим рішенням, яке не впливає на її права та обов`язки. У такому випадку процедура апеляційного перегляду та скасування остаточного судового рішення несумісна з принципом визначеності правовідносин та верховенством права.
Таким чином, особа, яка не брала участі у справі, проте вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, звертаючись 
з апеляційною скаргою, зобов`язана довести правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес чи обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, 
і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 (провадження № 61-6054сво23)).
Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження
№ 61-41547сво18)).
Апеляційний суд установив, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 12 травня 1982 року, батьками ОСОБА_1 є батько ОСОБА_5 та мати ОСОБА_4 . 
Апеляційну скаргу подано ОСОБА_4 , яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. Оскаржуваним рішенням Бершадського районного суду 
Вінницької області від 24 березня 2026 року вирішено спір виключно щодо обов`язку ОСОБА_1 сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина, 
який продовжує навчання. При цьому ні у мотивувальній, ні в резолютивній частині рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 24 березня 2026 року не міститься висновків щодо прав, свобод, інтересів чи обов`язків ОСОБА_4 . Судом не вирішувалося питання про її права чи обов`язки, а також не встановлено будь-якого безпосереднього правового зв`язку між предметом спору та правами чи обов`язками скаржниці. Сам по собі факт родинних відносин із відповідачем, а саме те, що ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_1 , не свідчить про вирішення судом питання щодо її прав та обов`язків у розумінні статті 352 ЦПК України та не надає їй права на апеляційне оскарження судового рішення. Отже ОСОБА_4 є особою, яка не брала участі у справі, а оскаржуваним рішенням питання про її права, інтереси чи обов`язки не вирішувалося, у зв`язку з чим вона не є належним суб`єктом апеляційного оскарження. 
За встановлених обставин, враховуючи, що рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 24 березня 2026 року не було вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції виснував про наявність підстав для закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
Встановивши, що оскаржуване судове рішення не встановлює, не змінює, 
не обмежує та не припиняє права, свободи, інтереси чи обов`язки ОСОБА_4 
як особи, яка не була залучена до участі у справі, спір стосовно вказаної особи 
не вирішувався, мотивувальна частина рішення не містить суджень про її права 
та обов`язки у відповідних правовідносинах, а резолютивна частина рішення 
не містить прямої вказівки про права та обов`язки цієї особи, апеляційний 
суд правильно закрив апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
Право на апеляційне оскарження належить лише особам, коло яких визначено статтею 352 ЦПК України. І особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржувати судове рішення лише в разі, якщо цим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. При цьому довести зазначені обставини мають саме ці особи.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Жодного належного доказу на підтвердження того, що оскаржуваним рішенням вирішено права ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції не надано.
По суті доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм права, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, 
на законність судового рішення не впливають.
Верховний Суд врахував висновки ЄСПЛ про те, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (рішення у справі «МПП «Голуб» проти України» (MPP Golub v. Ukraine), № 6778/05, ЄСПЛ, від 18 жовтня 2005 року).
Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані 
на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine), № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня
2010 року).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, 
якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Оскільки правильне застосування апеляційним судом норм процесуального права 
є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, касаційна скарга є необґрунтованою, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України.
Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 травня 
2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, 
яка продовжує навчання.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, 
яка подала касаційну скаргу.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання 
та оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров