КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Провадження № 11-кп/824/1692/2026 Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України
ЄУН: 359/2173/24 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1 

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді:  ОСОБА_2 
суддів  ОСОБА_3  
ОСОБА_4 
за участю 
секретаря  ОСОБА_5 
прокурора  ОСОБА_6 
потерпілої  ОСОБА_7 
представника потерпілої  ОСОБА_8 
захисника  ОСОБА_9 
обвинуваченого  ОСОБА_10 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 12024111100000469за обвинуваченням 
ОСОБА_10 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з вищою освітою, працюючого, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, учасника бойових дій, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
за апеляційними скаргами прокурора Бориспільської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_11 , заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_9  в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2025 року,
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2025 року ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одна тисяча) грн. 00 коп. без позбавлення права керування транспортними засобами.
Цим же вироком цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволений частково:
- стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Еталон»  на користь  ОСОБА_7   168218,50 грн. завданих матеріальних збитків, спричинених лікуванням, та 8411 грн. на відшкодування моральної шкоди, а всього 176629 (сто сімдесят шість тисяч шістсот двадцять дев`ять) грн. 50 коп.;
- стягнуто з ОСОБА_10 на користь  ОСОБА_7  - 22000 грн. витрат за проведену експертизу, 20000 грн. за надану правову допомогу та 200000 грн. відшкодування завданої моральної шкоди, а всього 242000 (двісті сорок дві тисячі) грн. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

Вироком суду встановлено, що 14 лютого 2024 року близько 18.30 год. в умовах достатньої видимості та оглядовості, водій ОСОБА_10 , керуючи автомобілем марки «ЗАЗ-Daewoo Sens» номерний знак НОМЕР_1 , здійснюючи рух по вул. Момота у м. Бориспіль Київської області, рухаючись зі сторони вул. Чубинського у сторону вул. Київський Шлях м. Бориспіль, знаходився в районі будинку № 6 по вул. Момота у м. Бориспіль. У цей момент ОСОБА_10 , здійснюючи маневр з`їзду ліворуч за напрямком свого руху до прибудинкової території вул. Момота у м. Бориспіль, проявив злочинну недбалість, не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху.
Порушуючи вимоги пункту 10.1 та пункту 10.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 1 січня 2002 року, відповідно до яких:
- п.10.1 ПДР - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; 
- п. 10.2 ПДР - виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з`їжджаючи з дороги - велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає», 
не впорався з керуванням транспортного засобу та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка в цей час здійснювала рух проїзною частиною зазначеного з`їзду прибудинкової території з права на ліво за ходом руху автомобіля, при цьому рухалась зі сторони вул. Київський Шлях у напрямку вул. Чубинського у м. Бориспіль Київської області. В результаті події пішохід ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження та була доставлена до КНП «Бориспільська БЛІЛ».
Внаслідок дорожньо-транспортної подія пішохід ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового перелому виростків великогомілкової кістки, перелом голівки малогомілкової кістки. Зазначені тілесні ушкодження виникли від дії тупого предмету в час та за обставин дорожньо-транспортної події. Дані тілесні ушкодження у пішохода ОСОБА_7 мають ознаки тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Грубе порушення водієм ОСОБА_10 вимог п. 10.1 та п. 10.2 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною подією, внаслідок якої пішоходу ОСОБА_7 спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Не погоджуючись з вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні  ОСОБА_11  та заступник  керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_12 подали апеляційні скарги, в яких просять вирок скасувати в частині призначеного покарання; ухвалити у цій частині новий вирок, яким ОСОБА_10 призначити покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки. В іншій частині вирок суду залишити без змін.
В обґрунтування вимог апеляційних скарг прокурори, не оспорюючи доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, кваліфікації його дій, вважають вирок суду стосовно ОСОБА_10 незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Посилаючись на загальні засади призначення покарання, визначені статтями 50, 65 КК України, апелянти вказують, що санкція ч. 1 ст. 286 КК України в редакції Закону України № 2617- VIII встановлює, що суд може призначити одне з альтернативних основних покарань: 1) штраф від трьох до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 2) виправні роботи на строк до двох років, або 3) арешт на строк до шести місяців, або 4) обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами, тобто, санкція ч. 1 ст. 286 КК України встановлює, що покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є обов`язковим додатковим покаранням щодо призначення будь-якого з альтернативних основних покарань, зазначених у ній. Окрім того, оскільки штраф у розмірі понад 3 тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян визначено як одне з основних покарань у санкції ч. 1 ст. 286 КК України, особу не може бути звільнено від передбаченого нею обов`язкового додаткового покарання на підставі положень ч. 2 ст. 69 зазначеного Кодексу.
Таким чином, як наголошують апелянти, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_10 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, не застосовано додаткове обов`язкове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Факт призначення основного покарання у виді штрафу без застосування додаткового обов`язкового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є явно несправедливим покаранням через м`якість.
Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_9 подав в інтересах обвинуваченого апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок суду в частині стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 моральної шкоди в сумі 242 000 грн., задовольнивши моральну шкоду в розмірі - 25 000 гривень.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник зазначає, що вирок суду підлягає зміні в частині стягнення моральної шкоди потерпілій, оскільки в цій частині є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим. 
Апелянт зазначає, що оскаржуваний вирок місцевого суду оскаржується виключно в частині стягнення з засудженого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 22000 грн. витрат за проведену експертизу, 20000 грн. за надану правову допомогу та 200000 грн. відшкодуванням завданої моральної шкоди, а всього 242000 (двісті сорок дві тисячі) грн., оскільки, на думку захисника, вирок в частині стягнення з ОСОБА_10 моральної шкоди є необґрунтованим та таким, що в цій частині підлягає зменшенню.
Щодо заявленого цивільного позову потерпілою стороною ОСОБА_7 , то, на думку захисника, потерпілою стороною не надано належних та допустимих доказів понесення витрат моральної шкоди в сумі 691589 грн. Моральна шкода є неспівмірною та непоґрунтованою; щодо стягнення з ОСОБА_10 грошових коштів в сумі 20000 грн. витрат на правничу допомогу, то в матеріалах справи відсутні докази сплати потерпілою стороною ОСОБА_7 адвокатському бюро «ОСОБА_14» вказаної суми; як і відсутні докази про витрати на підготовку експертного висновку та сплату потерпілою стороною ТОВ «Український центр експертизи та оцінки» 22000 грн. за проведення дослідження. 
Таким чином, як наголошує захисник, у провадженні взагалі відсутні належні та допустимі докази у цій частині, хоча саме позивач має довести ті обставини, на які він посилається у позові.
Захисник вказує про те, що відшкодування моральної шкоди має виключно компенсаційний, а не каральний, обтяжуючий або запобіжний характер. Разом з тим, потерпілою стороною жодних документальних підтверджень на понесення витрат на оплату правничої допомоги, витрат по моральній шкоді не надано. Вирішуючи таку позовну вимогу, місцевий суд мав виходити з того, що відшкодування моральної шкоди повинно бути спрямоване на досягнення сатисфакції і не може бути джерелом збагачення позивача, а тому стягнення морального відшкодування в розмірі 200000 грн. від заявленої у позові суми, на думку сторони захисту, не відповідає принципу справедливості та розумності, враховуючи обставини завдання шкоди потерпілій стороні, тривалість зусиль для відновлення своїх порушених прав. 

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора, яка підтримала доводи апеляційних скарг прокурорів та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника; потерпілу та її представника, які підтримали апеляційні скарги прокурорів та заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника, захисника та обвинуваченого, які підтримали подану апеляційну скаргу захисника та заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурорів, дослідивши матеріали кримінального провадження та долучені сторонами під час апеляційного розгляду, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить такого висновку.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд першої інстанції згідно з положеннями ст. 337 КПК України всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, які досліджені в судовому засіданні та оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку,у зв`язку з чим дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, а тому колегія суддів вважає, що висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується доказами, дослідженими у судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку в їх сукупності та які докладно викладені у вироку.

Дії обвинуваченого за визнаних судом першої інстанції встановленими фактичні обставини кримінального правопорушення правильно кваліфіковані за ч. 1 ст.286 КК Українияк порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження. 

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення при обставинах, встановлених судом, та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК Українив апеляційних скаргах не оспорюються.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг прокурорів щодо неправильного застосування судом першої інстанції Закону України про кримінальну відповідальність та м`якості призначеного обвинуваченому покарання, яке, на думку прокурорів, не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. 
За змістом ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання:
1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;
2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;
3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з ч. 2 вказаної статті особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
При цьому відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин. Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті»(із змінами), при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону не у повному обсязі.

Так, призначаючи вид та розмір покарання ОСОБА_10 суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відноситься до нетяжких злочинів, те, що злочин вчинено з необережності; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога за місцем проживання не перебуває, офіційно працевлаштований та має постійний дохід, одружений, має на утриманні малолітню дитину, являється учасником бойових дій, не є інвалідом, не досяг пенсійного віку, та не є діючим військовослужбовцем; добровільне часткове відшкодування завданої потерпілому майнову шкоду в розмірі 24380 грн.; не встановлення обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.
При цьому судом не враховано обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, оскільки, на думку суду, така носить виключно формальний характер. Судом враховано поведінку обвинуваченого ОСОБА_10 під час судового розгляду, який спочатку не визнавав свою вину у вчиненні інкримінованого злочину, не здійснював повного відшкодування завданих збитків, не вибачився за вчинене ним, тобто, не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, формально вказавши на визнання винуватості та щире каяття під час надання показів, що не свідчить про наявність такої обставини.
З урахування встановлених обставин суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді штрафу в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, що, на переконання суду, буде необхідним для виправлення обвинуваченого, сприятиме запобіганню вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме особі обвинуваченого та є достатнім для досягнення, відповідно до ст. 50 КК України, мети покарання.
Судом не встановлено підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України.
Також судом не встановлено підстав для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, з огляду на твердження ОСОБА_10 , що його трудова діяльність пов`язана з необхідністю керування транспортним засобом, що фактично є його єдиним способом заробітку.
Окрім того судом звернуто увагу, що ч. 1 ст. 286 КК України, яка є менш тяжкою, ніж ч.2 ст. 286 КК України, передбачає додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Проте, частина друга статті 286 КК України передбачає альтернативне покарання з/або без позбавлення права керування транспортними засобами.
Зазначені обставини, на думку суду, надають можливість суду призначати обвинуваченому основне покарання за ч.1 ст. 286 КК України, без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк.
Саме таке покарання, на переконання суду, буде відповідати ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_10 , особі обвинуваченого, наслідкам скоєного ним, та меті покарання, виховання особи та можливості відшкодування ним завданих збитків, дотримання балансу інтересів особистого життя, сімейного стану та тяжкості покарання останнього.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке. 

Так, санкцією ч. 1 ст. 286 КК України передбачене покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років., тобто, призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції Закону України від 22 листопада 2018 року), є обов`язковим, а тому, не призначивши додаткове покарання обвинуваченому, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, на що обґрунтовано посилались прокурори в апеляційних скаргах. 

Посилання суду першої інстанції, як на підстави незастосування додаткового покарання до обвинуваченого, на твердження ОСОБА_10 , що його трудова діяльність пов`язана з необхідністю керування транспортним засобом, що фактично є його єдиним способом заробітку, а також на те, що ч. 1 ст. 286 КК України є менш тяжкою, ніж ч. 2 ст. 286 КК України, якою передбачене альтернативне покарання з/або без позбавлення права керування транспортними засобами, є непереконливими та суперечать вимогам закону, оскільки санкція частини 1 ст. 286 КК України передбачає обов`язкове призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами
Окрім того, ч. 2 ст. 69 КК України встановлено заборону застосування вказаної норми для непризначення додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Оскільки санкцією ч. 1 ст. 286 КК України передбачено як один з видів основного покарання штраф в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, застосування положень ст. 69 КК України, на переконання колегії суддів, не допускається.

З огляду на викладене, враховуючи характер допущених обвинуваченим грубих порушень вимог Правил дорожнього руху, внаслідок яких потерпілій були заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості, колегія суддів доходить висновку, що це є достатньою підставою для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, а тому у зв`язку з необхідністю застосування до обвинуваченого додаткового покарання, яке не було застосовано судом першої інстанції, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням в цій частині судом апеляційної інстанції свого вироку на підставі п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України. 

При призначенні обвинуваченому основного покарання за ч. 1 ст. 286 КК Україниколегія суддів враховує такі ж обставини, що були враховані судом першої інстанції,а також те, що в апеляційних скаргах прокурорів не заперечуються висновки суду в частині призначення ОСОБА_10 виду та розміру основного покарання, і в апеляційних скаргах прокурори після скасування вироку в частині призначеного покарання пропонують призначити обвинуваченому таке ж основне покарання, як призначив суд першої інстанції, а тому колегія суддів призначає обвинуваченому той сам вид і розмір основного покарання, що призначений судом першої інстанції. 

Також колегія суддів вважає, що ОСОБА_10 слід призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік з врахуванням конкретних обставин кримінального правопорушення, а також з підстав, які наведені вище у цьому вироку.

За встановлених обставин колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурорів підлягають до задоволення частково. 

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника, то колегія суддів доходить такого висновку. 
Колегія суддів враховує, що положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства
Відповідно до ст. 76 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями ст.. 94 КПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Зокрема, такі докази можуть бути письмовими, речовими і електронними.

Як встановлено з матеріалів провадження, представником потерпілої ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 пред`явлено цивільний позов про стягнення:
- з ОСОБА_10 моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в сумі 697741 грн.; 
- з приватного акціонерного товариства «СК «Еталон» матеріальну шкоду, пов`язану з витратами на лікування ОСОБА_7 , в розмірі 45182,13 грн., моральну шкоду в розмірі 2259 грн., 
- солідарно з ОСОБА_10 та ПАТ «СК «Еталон» витрати на правничу допомогу в розмірі 20000 грн. та витрати на підготовку експертного висновку в розмірі 22000 грн. (ас.134-218 т. 1).
18 грудня 2024 року представником потерпілої ОСОБА_8 подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій останній просить суд стягнути на користь ОСОБА_7 з ПАТ «Еталон» матеріальну шкоду, пов`язану з витратами на лікування ОСОБА_7 , в розмірі 168218,50 грн., моральну шкоду в розмірі 8411 грн.; з ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 691589 грн., а також стягнути солідарно з ОСОБА_10 та ПАТ «СК «Еталон» витрати на правничу допомогу в розмірі 20000 грн. та витрати на підготовку експертного висновку в розмірі 22000 грн. (ас.156-176 т.2).
З журналу судового засідання та аудіозапису судового засідання встановлено та знайшло своє відображення у вироку, що обвинувачений цивільний позов визнав частково, у добровільному порядку відшкодував 24380 грн. шляхом оплати потерпілій ОСОБА_7 набору імплантів для остеосинтезу проксимального відділу гомілкової кістки. 
При цьому захисник заперечував проти позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі з ОСОБА_10 , наголошуючи, що розмір суми моральної шкоди є неспівмірним і необґрунтованим належними та допустимими доказами про понесення витрат як заявленої суми моральної шкоди, так і розміру витрат, понесених потерпілою на професійну правову допомогу та витрат на підготовку експертного висновку. Окремо звернув увагу на фінансовий стан обвинуваченого, у якого на утриманні знаходиться малолітня дитина, а також те, що ОСОБА_10 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України у зв`язку з військовою агресією російської федерації.
Представником співвідповідача Моторне транспортне страхове бюро України - ОСОБА_13 до суду подано відзив на позовну заяву, за змістом якого просить у задоволенні позову відмовити (ас. 88-138 т.2).

З посиланням на положення КПК України, ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення заявленого цивільного позову та стягнув з ПАТ «Еталон»  на користь  ОСОБА_7   168218,50 грн. завданих матеріальних збитків, спричинених лікуванням, та 8411 грн. на відшкодування моральної шкоди, а всього 176629 (сто сімдесят шість тисяч шістсот двадцять дев`ять) грн. 50 коп.; з  ОСОБА_10 на користь  ОСОБА_7  - 22000 грн. витрат за проведену експертизу, 20000 грн. за надану правову допомогу та 200000 грн. відшкодуванням завданої моральної шкоди, а всього 242000 (двісті сорок дві тисячі) грн. 

При цьому судом враховано, що внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_7 завдано шкоду здоров`ю, та нею понесені вимушені матеріальні витрати на: невідкладну медичну допомогу, проведення діагностику стану здоров`я потерпілого, оперативне втручання, на курс лікування, придбання лікарських препаратів, а також на реабілітацію, на заявлену в позові суму 168218,50 грн., що підтверджується наданими копіями квитанцій. Дані витрати понесені в період лікування потерпілої ОСОБА_7 та відповідно до медичних призначень, тобто, такі витрати направлені на відновлення стану здоров`я потерпілої внаслідок отриманих тілесних ушкоджень при ДТП.
Оскільки цивільна правова відповідальність автомобіля марки «ЗАЗ-Daewoo Sens» державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить обвинуваченому ОСОБА_10 та яким останній керував, була застрахована, тому суд дійшов висновку, що відповідно ПрАТ «СК «Еталон» має нести відповідальність, у зв`язку з чим суд вважав, що витрати потерпілої ОСОБА_7 , пов`язані з лікуванням, підлягають стягненню з ПрАТ «СК «Еталон» в заявленій сумі 168218,50 грн. Окрім того, 
судом стягнута з ПрАТ «СК «Еталон» моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 8 411 грн. (168 218 грн. 50 коп. *5%/100% = 8 411 грн).
Щодо вимоги потерпілої ОСОБА_7 про відшкодування завданої моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_10 , то суд дійшов висновку, що вони підлягають частковому задоволенню. 
Врахувавши положення ст. 23 ЦК України, встановивши, що у зв`язку із ушкодженнями, отриманими внаслідок ДТП, потерпіла ОСОБА_7 зазнала фізичний біль, а також сильні душевні переживання та страждання, перенесла дві операції на нозі, і нога вже не функціонує так, як до аварії, що призвело до вимушених змін в житті потерпілої, оскільки остання проходила тривалий курс лікування, що призвело до порушення її звичайного способу життя, що внаслідок отриманих травм ОСОБА_7 не може жити повноцінним життям, у неї є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які негативно впливають на активне соціальне функціонування її як особистості, суд дійшов висновку про заподіяння потерпілій моральної шкоди. З урахуванням глибини та тривалості душевних страждань, яких зазнала ОСОБА_7 , пов`язаних з отриманням нею середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що призвело до порушенні її звичного способу життя, ступеня вини ОСОБА_10 , з огляду на вимоги розумності і справедливості, суд дійшов висновку, що розмір моральної шкоди, яку належить відшкодувати ОСОБА_7 , становить 200000 тисяч гривень.
В частині цивільного позову про стягнення витрат на правову допомогу, то судом враховано, що представник потерпілої - адвокат ОСОБА_8 займався підготовкою справи до розгляду шляхом ознайомлення із матеріалами кримінального провадження, подав письмові клопотання до суду, ним було складено та підготовлено позовну заяву з додатками та заяву про збільшення позовних вимог, приймав участь у судових засіданнях. Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що потерпіла отримала адвокатські послуги на стадії судового розгляду кримінального провадження, суд вважав за необхідне стягнути з обвинуваченого на її користь витрати на професійну правову допомогу в розмірі 20000 грн., оскільки такі витрати є підтвердженими.
Окрім того, з огляду на положення ч. 2 ст. 124, 118 КПК України, суд дійшов висновку, що процесуальні витрати, понесені потерпілою ОСОБА_7 , за проведену експертизу в розмірі 22000 грн. є підтвердженими, у зв`язку з чим суд стягнув з обвинуваченого вказану суму, оскільки такі витрати були зумовлені вчиненим ним кримінальним правопорушенням.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та враховує, що положення статті 16 ЦК Українизакріплюють, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав передбачене Цивільним кодексом України, Конституцією України та багатьма іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до п. 3 постанови пленуму Верховного Суду України у п. 3 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Згідно з положеннями ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
При цьому колегія суддів приймає до уваги, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Отже, на думку колегії суддів, рівень моральних страждань визначається не тільки видом правопорушення та його складністю, а й моральними стражданнями потерпілої внаслідок заподіяння їй шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для її особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Так, як беззаперечно встановлено під час судового розгляду та не заперечується під час апеляційного розгляду, внаслідок дій обвинуваченого потерпілій заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості. 
Як пояснила потерпіла під час апеляційного розгляду, після ДТП вона тривалий час перебувала на лікарняному, згідно з Повідомленням про результати огляду МСЕК від 10 жовтня 2024 року ОСОБА_7 встановлена третя група інвалідності довічно, ураження опорно-рухового апарату, - протипоказана важка фізична праця з тривалою ходьбою і перебуванням на ногах, їй рекомендовано нагляд ортопеда, ендопротезування лівого колінного суглобу, санаторно-курортне лікування. 
З урахуванням встановлених як під час судового та апеляційного розгляду обставин, рівня, характеру, тривалості, обсягу душевних та психологічних страждань, тяжкість вимушених змін у житті потерпілої, з огляду на вимоги співразмірності, розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що розмір заподіяної шкоди потерпілій обґрунтовано визначений судом в грошовому еквіваленті у 200000 грн., а тому апеляційна скарга захисника у цій частині є безпідставною. 

Також колегія суддів погоджується з рішенням суду в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої витрати на правову допомогу та процесуальні витрати потерпілої за проведення експертного дослідження, оскільки такі витрати є підтвердженими, про що обґрунтовано вказав суд першої інстанції.
Так, представником потерпілої 24 січня 2025 року, тобто, до постановлення вироку до суду подані додатковий договір № 1, детальний опис наданих послуг професійної допомоги, акт прийому-передачі надання послуг професійної правової допомоги, акт наданих послуг від 21 січня 2025 року, чек про оплату послуг ОСОБА_7 . Адвокатському бюро « ОСОБА_14 » 20000 грн. (ас. 211-216 т.2).
Згідно з актом здачі-прийму робіт (послуг) за Договором про надання послуг від 13 червня 2024 року потерпілою за проведення психологічної експертизи та оформлення висновку експерта № 369/07.2024 від 8 липня 2024 року сплачено 22000 грн. (ас. 218 т.1).
Встановлені під час апеляційного розгляду обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про необґрунтованість доводів апеляційної скарги захисника у цій частині.

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення, апеляційні скарги прокурорів підлягають до задоволення частково, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з постановленням судом апеляційної інстанції в цій частині свого вироку. 

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, - 
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_12 - задовольнити частково.

Вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2025 року щодо ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 286 КК України - скасувати в частині призначеного покарання:
Постановити у цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді  штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одна тисяча) грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.

В іншій частині вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає з моменту його проголошення та може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

____________________ _______________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4