Справа № 635/4832/26
Провадження №1-кп/635/1055/2026

В И Р О К
 ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2026 року сел. Покотилівка
Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
секретар судових засідань - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел. Покотилівка Харківського району Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12026221320000058 від 02 лютого 2026 року, за обвинуваченням,
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Почаїв Тернопільської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 на посаді стрільця-помічника гранатометника 1 мотопіхотного спеціалізованого відділення 2 мотопіхотного спеціалізованого взводу 1 мотопіхотної спеціалізованої роти мотопіхотного спеціалізованого батальйону «Шквал» у військовому званні солдат, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2022 року за ч.2 ст. 121 КК України, зміненим ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року, до 7 років позбавлення волі; звільненого від відбування покарання 15 травня 2025 року умовно-достроково на невідбутий строк 4 роки 4 місяці 3 дні, 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч.5 ст. 407 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною радою України, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжений, останній раз Указом Президента України № 40/2026 від 12 січня 2026 року на всій території України.
ОСОБА_3 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посадістрільця-помічника гранатометника 1 мотопіхотного спеціалізованого відділення 2 мотопіхотного спеціалізованого взводу 1 мотопіхотної спеціалізованої роти мотопіхотного спеціалізованого батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_2 », у званні солдат.
Вимоги ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують солдата ОСОБА_3 захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України. 
02 лютого 2026 року приблизно о 17:00 годині, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_3 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою особистого збагачення, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно взяв, тим самим таємно викрав мобільний телефон ТМ «Росо» моделі «Х6» «5G; 12/256 Gb» у корпусі чорного кольору, IMEI 1: НОМЕР_2 ; IMEI 2: НОМЕР_3 , у якому була устаткована сім-карта оператора мобільного зв`язку із номером телефону НОМЕР_4  вартістю 7 408, 33 гривень, який на праві власності належить ОСОБА_6 .
Після чого ОСОБА_3 , покинув місце вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном, обернувши його на свою користь та розпорядився ним у подальшому на власний розсуд, тим самим спричинивши ОСОБА_6 матеріальну шкоду, на загальну суму - 7 408, 33 гривень.
Дії ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 185 України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.
Крім того, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 137 від 17 травня 2025 року солдата ОСОБА_3 призначено на посаду радіотелефоніста 1 мотопіхотного спеціалізованого взводу 1 мотопіхотної спеціалізованої роти мотопіхотного спеціалізованого батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України та наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 300 від 27 жовтня 2025 року переведено на посаду стрільця-помічника гранатометника 1 мотопіхотного спеціалізованого відділення 2 мотопіхотного спеціалізованого взводу 1 мотопіхотної спеціалізованої роти мотопіхотного спеціалізованого батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України. 
Таким чином, солдат ОСОБА_3 , в розумінні вимог ст. ст. 18, 19, 22, 401, диспозиції ст. 407 КК України є військовослужбовцем, тобто суб`єктом вказаного злочину та останньому було достеменно відомо про несення військової служби у час воєнного стану.
Вимоги ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують солдата ОСОБА_3 захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.
У відповідності до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 14, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (зі змінами), ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №551-XIV, солдат ОСОБА_3 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та інше.
Пунктом 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: на території військової частини або в іншому місці роботи протягом робочого часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком; на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Згідно вимог ст.ст. 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків він зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові. Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Статтями 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, визначено необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною радою України, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який на теперішній час продовжено.
Так, солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, достовірно знав та усвідомлював, що повинен неухильно дотримуватись вимог ст.ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV, які зобов`язують його: свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, захищати суверенітет і територіальну цілісність України, забезпечувати її економічну та інформаційну безпеку, віддано служити українському народу, сумлінно, чесно та зразково виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, не допускати негідних вчинків.
Однак, солдат ОСОБА_3 під час проходження військової служби, в порушення вищезазначених нормативно-правових актів 01 лютого 2026 року, вирішив стати на злочинний шлях та діючи умисно, в умовах воєнного стану, без дозволу командування та поважних причин, тимчасово, вирішив незаконно ухилитися від проходження військової служби та провести час на власний розсуд. 
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 в порушення вищевказаних нормативно-правових актів, діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів та начальників, за відсутності законних підстав та поважних причин 01 лютого 2026 року у вечірній час доби (більш точний час не встановлений), за відсутності законнихпідстав та поважних причин упродовж трьох діб не повернувся до місця служби після закінчення лікування у закладі ДП «Клінічний санаторій «РОЩА» «УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ» за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Пісочин, вул. Санітарна, 46, після чого перестав виходити на зв`язок із керівництвом. 
Таким чином, без відповідних дозволів командирів і начальників, без поважних причин, в умовах воєнного стану, ОСОБА_3 не повернувся до розташування військової частини НОМЕР_1 ЗСУта з 18 березня 2026 по момент виявлення його працівниками правоохоронних органів перебував поза службою, проводячи час на власний розсуд.
За час відсутності на службі ОСОБА_3 , обов`язки з військової служби за посадою не виконував, в медичні установи не звертався, правоохоронні органи, органи державної влади або органи місцевого самоврядування про свою належність до військової служби, про вчинене ним ухилення від військової служби та про його причини не повідомляв, вільний час проводив на власний розсуд до його виявлення працівниками правоохоронних органів.
Дії ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч. 5 ст. 407 України як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
Допитаний під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнав свою винуватість в обсязі обвинувачення, щиро розкаявся та пояснив про обставини вчинення злочинів за обставин, викладених вище у даному вироку. Так, ОСОБА_3 пояснив, що 02 лютого 2026 року потерпілий ОСОБА_6 залишив у його кімнаті в санаторії «Роща» свій мобільний телефон. Він забрав належний потерпілому телефон та поїхав до м. Тернопіль, при цьому він не повернувся на військову службу після закінчення лікування в санаторії «Роща». 
На підставі ч.3 ст.349 КПК України, за згодою учасників процесу судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що учасники процесу правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позицій немає.
За таких обставин, суд вважає, що вина ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 185, ч.5 ст. 407 КК України, в обсязі пред`явленого обвинувачення доведена повністю.
Обставиною, яка відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд визнає щире каяття обвинуваченого, яке виражається у визнанні винуватості в повному обсязі обвинувачення та відвертому визнанні своєї провини, осуду своїх дій.
Обставиною, яка відповідно до ст.67 КК України обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд визнає рецидив злочинів.
Вивченням даних про особу ОСОБА_3 встановлено, що він раніше судимий, є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 на посаді стрільця-помічника гранатометника 1 мотопіхотного спеціалізованого відділення 2 мотопіхотного спеціалізованого взводу 1 мотопіхотної спеціалізованої роти мотопіхотного спеціалізованого батальйону «Шквал» у військовому званні солдат, за місцем несення служби характеризується посередньо.
При визначенні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує ступень тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до положень ст.12 КК України, відносяться до тяжких злочинів, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, особу обвинуваченого, обставини вчинення кримінальних правопорушень.
Суд вважає необхідним і достатнім для виправлення та запобігання вчиненню обвинуваченим нових кримінальних правопорушень, що відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, передбачене санкціями статтей закону у виді позбавлення волі відповідно до вимог ч.1 ст. 70 КК шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим.
При призначенні покарання, суд враховує, що вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2022 року, зміненим ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року, ОСОБА_3 засуджений за ч.2 ст. 121 КК України до 7 років позбавлення волі; 15 травня 2025 року ОСОБА_3 звільнений від відбування покарання умовно-достроково на невідбутий строк 4 роки 4 місяці 3 дні. 
Оскільки ОСОБА_3 вчинив кримінальні правопорушення в період умовно-дострокового звільнення за вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2022 року, зміненим ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року, суд вважає за необхідне призначити йому остаточне покарання у відповідності до положень ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, яка на момент постановлення вироку складає 4 роки 4 місяці 3 дні.
Відносно обвинуваченого ОСОБА_3 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на підставі ухвали слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 30 березня 2026 року.
Цивільний позов по даному кримінальному провадженню відсутній.
Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта по проведенню судової товарознавчої експертизи №1247 від 09 лютого 2026 року в розмірі 3392,64 гривні відповідно до вимог ч.2 ст.124 КПК України, суд стягує з обвинуваченого на користь держави.
Питання про долю речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст.100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 185, ч.5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання: 
за ч.4 ст.185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;
за ч.5 ст.407 КК України у виді 6 (шести) років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_3 покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.
Відповідно до ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2022 року, зміненого ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року, остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді 6 (шести) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту проголошення вироку - з 24 липня 2026 року.
Зарахувати ОСОБА_3 в строк покарання за даним вироком строк попереднього ув`язнення з 30 березня 2026 року по 23 липня 2026 року включно.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судові витрати по проведенню судової товарознавчої експертизи №1247 від 09 лютого 2026 року в розмірі 3392,64 гривні.
Речовий доказ - чохол сірого кольору від мобільного телефону ТМ «Росо», після набрання вироком законної сили - повернути потерпілому ОСОБА_6 .
Апеляційна скарга на вирок суду подається до Харківського апеляційного суду через Харківський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку суду, а обвинуваченим, який тримається під вартою - в той же строк з моменту отримання ним копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_1