СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2026 року м. Харків Справа № 917/2276/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Демідова П.В., суддя Лакіза В.В.
за участі секретаря судового засідання Діденко Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор", ОСОБА_1  (вх.№ 1250 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 19.05.2026 (прийняте у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Ківшик О.В., повне рішення підписано 29.05.2026) у справі №917/2276/25
за позовною заявою  ОСОБА_2 , м.Решетилівка, Полтавський район, Полтавська область, 
до відповідачів
Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор", м.Решетилівка, Полтавський район, Полтавська область, 
ОСОБА_1 , м.Решетилівка, Полтавський район, Полтавська область, 
ОСОБА_3 , м. Київ, 
ОСОБА_4 , м. Київ, 
ОСОБА_5 , м.Бориспіль, Бориспільський район, Київська область, 
про:
- визначення розміру статутного капіталу Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор" (код ЄДРПОУ: 05385200) у сумі 33 624,00 грн;
- визначення учасниками Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор" (код ЄДРПОУ: 05385200): ОСОБА_2 з часткою у статутному капіталі 20%, що складає 6 724,80 грн; ОСОБА_1 з часткою у статутному капіталі 44,55%, що складає 14 980,16 грн; ОСОБА_3 з часткою у статутному капіталі 11,81 %, що складає 3 973,01 грн; ОСОБА_5 з часткою у статутному капіталі 11,82%, що складає 3 973,02 грн; ОСОБА_4 з часткою у статутному капіталі 11,82%, що складає 3 973,01 грн,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Полтавської області із позовною заявою до Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор", ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якій просив:
- визначити розмір статутного капіталу Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор" (код ЄДРПОУ: 05385200) у сумі 33624,00 грн;
- визначити учасниками Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор" (код ЄДРПОУ: 05385200): ОСОБА_2 з часткою у статутному капіталі 20%, що складає 6724,80 грн; ОСОБА_1 з часткою у статутному капіталі 44,55%, що складає 14980,16 грн; ОСОБА_3 з часткою у статутному капіталі 11,81 %, що складає 3973,01 грн; ОСОБА_5 з часткою у статутному капіталі 11,82%, що складає 3973,02 грн; ОСОБА_4 з часткою у статутному капіталі 11,82%, що складає 3973,01 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані незаконним вибуттям з володіння позивача належної йому частки у статутному капіталі Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор" у розмірі 20% внаслідок прийняття рішення загальними зборами товариства про виключення його зі складу учасників, які в подальшому визнані недійсними в судовому порядку, прийняттям загальними зборами рішення про зміну статутного капіталу та зміну часток учасників з порушенням його права на участь у відповідних загальних зборах.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 19.05.2026 у справі №917/2276/25 позов задоволено. 
Визначено розмір статутного капіталу Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор" у сумі 33624,00 грн.
Визначено учасниками Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор": ОСОБА_2 з часткою у статутному капіталі 20%, що складає 6724,80 грн; ОСОБА_1 з часткою у статутному капіталі 44,55%, що складає 14980,16 грн; ОСОБА_3 з часткою у статутному капіталі 11,81 %, що складає 3973,01 грн; ОСОБА_5 з часткою у статутному капіталі 11,82%, що складає 3973,02 грн; ОСОБА_4 з часткою у статутному капіталі 11,82%, що складає 3973,01 грн.
Стягнуто з Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор" на користь ОСОБА_2 7571,00 грн витрат по сплаті судового збору.
Вказане рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що рішенням Господарського суду Полтавської області від 28.09.2021 у справі № 917/285/20, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 10.01.2022, визнано недійсним рішення загальних зборів учасників ПСП "Решетилівський інкубатор", оформлене протоколом № 1 від 20.12.2019, яким позивача було виключено зі складу учасників підприємства. Суд зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту – визначення розміру статутного капіталу та часток учасників, відповідає підпункту "д" пункту 3 частини п`ятої статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" та усталеній практиці Великої Палати Верховного Суду. За висновками суду першої інстанції, незаконне виключення позивача зі складу учасників підприємства не припиняє його корпоративних прав, а порушене право підлягає відновленню шляхом повернення особи у правове становище, яке існувало до порушення. Позивач, обираючи правильний спосіб захисту (визначення розміру статутного капіталу та часток учасників), має формулювати свої позовні вимоги з урахуванням змін у розмірі статутного капіталу та складі учасників, які відбулися після його виключення. Суд визнав обґрунтованим та математично правильним наданий позивачем розрахунок часток учасників, проведений виходячи з розміру статутного капіталу у сумі 33624,00 грн та частки позивача у розмірі 20%. Посилання відповідачів на пропуск позивачем строків позовної давності суд відхилив, зазначивши, що звернення до суду відбулось в межах строку позовної давності з урахуванням продовження строків на період дії карантину та зупинення перебігу позовної давності на строк дії воєнного стану, а також що скорочена позовна давність в один рік за п. 8 ч. 2 ст. 258 ЦК України застосовується до вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства, які в цьому позові не пред`явлені.
Приватне сільськогосподарське підприємство "Решетилівський інкубатор" та ОСОБА_1 з рішенням суду першої інстанції не погодилися та звернулися до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати судове рішення Господарського суду Полтавської області від 19.05.2026 в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, зокрема, на таке: 
- суд першої інстанції не звернув увагу та не надав належної оцінки тій обставині, що позивач свої вимоги обґрунтовував порушеннями, за усуненням яких він вже звертався до господарського суду, і на підставі його позову було винесене рішення Господарського суду Полтавської області від 28.09.2021 у справі № 917/285/20. Апелянт наполягає, що предмет та підстави, на які посилається позивач у даному позові, вже були предметом судового розгляду, а права позивача не були порушеними, не визнаними чи оспореними, і позивач не наводить жодних дійсних фактів, які б свідчили саме про наявність підстав для звернення до господарського суду. Також зазначає, що суд у рішенні від 28.09.2021 у справі № 917/285/20 фактично вийшов за рамки позовних вимог позивача і визнав недійсним весь протокол загальних зборів, у тому числі в частині питань, які не були предметом спору (оцінка майна ПСП) і не були предметом розгляду в судовому засіданні;
- стверджує, що позивач ніколи не звертався до ПСП "Решетилівський інкубатор" чи його директора із заявою про відновлення в числі учасників. Заява позивача від 24.01.2022 містила вимогу не про поновлення його в членах товариства, а про підготовку необхідного пакету документів для включення до складу засновників та проведення державної реєстрації, що є різними за змістом вимогами. Відповідь підприємства відповідала сутності заяви – про відмову у підготовці документів та роз`яснення про можливість ознайомлення з документами. Суд, на думку апелянта, в порушення встановленого порядку послався на вказані листи як на докази звернення позивача до товариства про поновлення його в членах товариства, тобто визнав доказом неіснуючий документ;
- вказує, що фактично створений штучний (неіснуючий) спір про право, яке нібито вимагає захисту в судовому порядку. Особи, яких суд визначив учасниками товариства, на момент подання позовної заяви вже були членами товариства, а позивач не надав будь-яких доказів наявності хоча б якогось спору між ним та відповідачами. Копії рішень, ухвал, посилання на норми права не є тими доказами, які б підтверджували мотивацію позивача;
- звертає увагу на те, що суд, посилаючись на вимогу ст. 13 ГПК України про обов`язок кожної сторони довести обставини, на які вона посилається, не звернув уваги, що позивач не надав суду будь-яких доказів порушення його прав, і постановив рішення, базуючись на обставинах справи, які не відповідають реальності. У мотивувальній частині рішення відсутній аналіз позицій сторін та обґрунтування прийняття чи неприйняття доводів відповідачів;
- наголошує на необхідності врахування принципів добросовісності, стабільності цивільного обороту та естоппелю (заборони суперечливої поведінки). Позивач сам, завчасно, усвідомлено, зафіксувавши своє волевиявлення у нотаріуса, подав заяву про вихід з товариства, а потім оскаржив фактично не виключення його з товариства, а відмову розглядати його заяву про відкликання заяви про вихід, тобто лише процедурний протокол. Вихід із товариства є одностороннім правочином, і якщо заява була справжньою, правовідносини припинилися в момент її подання, незалежно від подальших помилок реєстратора чи товариства. Поведінка позивача протягом шести років свідчила про відсутність інтересу до товариства, відсутність спору та відсутність порушеного права. Позивач не брав участі в управлінні, не вимагав дивідендів, ігнорував повідомлення про їх отримання. Раптове звернення до суду через 6 років, коли бізнес зріс завдяки новим учасникам, є зловживанням правом відповідно до ст. 13 Цивільного кодексу України;
- зазначає, що нові учасники є добросовісними набувачами, які вносили кошти, розвивали компанію, покладаючись на дані державного реєстру (принцип публічної вірогідності ЄДР). Повернення частки позивачу призводить до несправедливого позбавлення майна нових власників, що порушує ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини (право на мирне володіння майном);
- стверджує, що наведена судом практика Великої Палати Верховного Суду не має відношення до даного спору, оскільки зміни у складі та розподіл часток учасників в ПСП "Решетилівський інкубатор" відбулися не у зв`язку з виходом позивача з товариства, а в результаті отримання часток новими учасниками на підставі договорів дарування. Посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 є некоректним, оскільки за результатами касаційного перегляду рішення судів першої та апеляційної інстанцій було скасовано, а справу передано на новий розгляд;
- щодо строків позовної давності апелянт стверджує, що позивач пропустив строк оскарження дій реєстратора, який становить 60 календарних днів, а також строк звернення до суду. Позивач мав право та можливості застосувати всі передбачені способи захисту права, зокрема оскарження дій реєстратора, що є ефективним способом захисту його порушених прав, проте не скористався ними. Апелянт вважає помилковим твердження суду про обґрунтоване звернення позивача з вимогами про відновлення його прав поза пропущеним строком позовної давності, за відсутності доказів протиправної поведінки ПСП та засновників.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор", ОСОБА_1 (вх.№ 1250 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 19.05.2026 у справі №917/2276/25 та призначено справу до розгляду на 06 серпня 2026 року о 10:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду, про що повідомлено учасників справи, встановлено учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу – до 15.07.2026, з доказами їх надсилання учасникам справи, для подання заяв, клопотань, тощо – до 15.07.2026.
15.07.2026 до суду апеляційної інстанції від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 7716, документ сформований в системі "Електронний суд" 14.07.2026), в якому заявник просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор", а рішення Господарського суду Полтавської області від 19.05.2026 залишити без змін.
В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається, зокрема, на таке:
- апелянт помилково вважає, що у справі були відсутні підстави для звернення до суду, оскільки позов ОСОБА_2 вже розглядався судом. Після того як у 2019 році рішенням загальних зборів учасників ПСП "Решетилівський інкубатор", оформленим протоколом № 1 від 20.12.2019, позивача було незаконно виключено з учасників підприємства, він звернувся до суду, і рішенням Господарського суду Полтавської області від 28.09.2021 у справі № 917/285/20, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 10.01.2022, рішення загальних зборів було визнано недійсним. Проте, незважаючи на ухвалене судове рішення, права позивача не були відновлені, оскільки відповідач відмовився скликати збори та включити ОСОБА_2 до числа учасників підприємства. Така ситуація спричинила необхідність повторного звернення до суду з ефективними позовними вимогами. Предмет позову у справі № 917/2276/25 є відмінним від предмету спору у справі № 917/285/20: у першій справі підставою звернення було встановлення факту незаконності рішення загальних зборів, а у даній справі – визначення кола учасників підприємства та розміру статутного капіталу;
- апелянт безпідставно намагається допустити різнотлумачення заяв ОСОБА_2 про його поновлення в числі засновників. Матеріали справи містять копію заяви від 24.01.2022, в якій позивач просив підготувати необхідний пакет документів для включення його до складу засновників підприємства та проведення державної реєстрації. Листом від 23.02.2022 за підписом директора ОСОБА_6 позивачу було відмовлено у здійсненні будь-яких дій щодо поновлення його в числі учасників підприємства. Починаючи з 2019 року права ОСОБА_2 на відновлення його участі у підприємстві продовжують порушуватись;
- суть застосованого способу захисту права полягає не у тому, щоб визначити перелік прізвищ осіб, які є учасниками товариства, а визначити, що даним особам у статутному капіталі належить конкретний розмір частки. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність визначити коло учасників товариства з урахуванням того, що позивач повинен бути поновлений в числі учасників підприємства, та здійснив перерозподіл часток;
- спір щодо його участі у підприємстві існує, він має намір поновитися серед числа учасників. Спір щодо неприйняття його заяви про відкликання заяви про вихід із товариства вирішено ще у 2020 році, наразі спір триває саме щодо поновлення в числі учасників;
- щодо доводів апелянта про недобросовісність позивача, ОСОБА_2 звертає увагу на те, що недобросовісна поведінка попереднього та теперішнього директора підприємства призвела до того, що він впродовж 6 років не може поновити свої права на участь у підприємстві. Після виключення з числа засновників у 2019 році його також безпідставно звільнили з роботи на підприємстві. Твердження про неотримання дивідендів є абсурдним, адже виключений учасник не має права на їх отримання;
- апелянт безпідставно піддає ретроспективній оцінці рішення судів у справі № 917/285/20, які набрали законної сили та підлягають виконанню. Невизначеність породили директори підприємства, для яких було недостатньо судового рішення, щоб скликати загальні збори та включити ОСОБА_2 до числа засновників;
- щодо позовної давності позивач зазначає, що у конкретній справі не було предметом спору оскарження рішення державного реєстратора. Строк позовної давності в 1 рік щодо вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства не застосовується до вимог про визначення кола учасників підприємства та визначення розміру статутного капіталу. До таких вимог застосовується трирічний строк позовної давності, який переривався періодом COVID-19 та введенням воєнного стану.
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не скористалися правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
15.07.2026 до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 надійшли заяви (вх. № 7755, 7756, 7757) про розгляд справи за їх відсутності.
Відповідно до розпорядження Східного апеляційного господарського суду щодо повторного автоматизованого розподілу справи та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.08.2026 у зв`язку з відпусткою судді Тарасової І.В., яка входила до складу колегії суддів, для розгляду справи № 917/2276/25 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Демідова П.В., суддя Лакіза В.В.
У судовому засіданні 06.08.2026 представник апелянтів (ПСП "Решетилівський інкубатор", ОСОБА_1 ) та ОСОБА_1 (особисто) підтримали доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просили скасувати оскаржуване рішення місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідною ухвалою суду апеляційної інстанції про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду від 29.06.2026, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, сформованими в програмі Діловодство спеціалізованого суду, а також рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Крім того, ухвала суду направлялася ОСОБА_4 (відповідач) рекомендованою кореспонденцією на його адресу, проте повернулась до суду з причин одержувач відсутній за вказаною адресою.
Отже, під час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до приписів пункту 4 частини 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого частиною 1 статті 273 цього Кодексу.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України).
Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи та правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені частиною першою статтею 42 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов`язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників інших учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, Приватне сільськогосподарське підприємство "Решетилівський інкубатор" (далі – ПСП "Решетилівський інкубатор", підприємство) створене в результаті перетворення юридичної особи, про що в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 01.09.2010 внесений запис №15781450000000453.
Згідно з положеннями Статуту Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор", затвердженого рішенням зборів засновників №3 від 24.08.2010 (діяв на час виникнення спору у 2019 році, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи, 20.01.2020):
- Приватне сільськогосподарське підприємство "Решетилівський інкубатор " (надалі підприємство), створене на підставі статті 42 Конституції України, гл. 7 Цивільного Кодексу України, гл. 6, 7, ст. 113 Господарського Кодексу України та рішення засновників внаслідок реорганізації шляхом перетворення Колективного підприємства "Решетилівське міжгосподарське інкубаторно - птахівниче підприємство" у Приватне сільськогосподарське підприємство " Решетилівський інкубатор " (п.1.1 Статуту).
- Статутний фонд підприємства становив 33624,00 грн (п. 4.1 Статуту);
- засновниками підприємства зазначено ОСОБА_6 з часткою у статутному фонді 10087,00 грн (30%), ОСОБА_7 з часткою у статутному фонді 8406,00 грн (25%), ОСОБА_8 з часткою у статутному фонді 5043,00 грн (15%), ОСОБА_2 з часткою у статутному фонді 6725,00 грн (20%), ОСОБА_9 з часткою у статутному фонді 3363,00 грн (10%) (п.п. 1.2, 4.2 Статуту);
- розмір статутного фонду підприємства може бути змінений в порядку, передбаченому діючим законодавством та цим Статутом за рішенням засновників. Засновник підприємства має право продати, або іншим чином відчужити свою частку ( її частину ) у статутному фонді підприємства, за рішенням загальних зборів засновників (п.п. 4.2.4.3 Статуту);
- засновник підприємства, який систематично не виконує або неналежним чином виконує статутні вимоги або перешкоджає своїми діями досягнення цілей діяльності підприємства може бути виключений із складу засновників підприємства на підставі рішення загальних зборів засновників підприємства. У разі виключення засновника з складу засновників підприємства йому виплачується грошова компенсація в розмірі його частки (п. 4.6 Статуту).
- органами управління підприємства є збори засновників і директор. Вищим органом управління є збори засновників підприємства, які здійснюють свої повноваження відповідно до чинного законодавства України та Статуту і до компетенції якого входять всі питання діяльності підприємства; рішення приймаються простою більшістю голосів засновників підприємства у відповідності до їх часток у статутному фонді підприємства (розд.9 Статуту).
При цьому, як встановлено судом, Статут у цій редакції не визначає ні порядок скликання та проведення зборів засновників, ні порядок виходу учасника товариства з його складу.
ОСОБА_2 звернувся до Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор" із заявою від 07.11.2019, в якій повідомив підприємство про свій вихід зі складу засновників (учасників) підприємства. Вказана заява вчинена у нотаріальній формі, справжність підпису ОСОБА_2 засвідчена державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М. (зареєстровано за № 2217).
Проте, 18.12.2019 ОСОБА_2 подав до підприємства нотаріально посвідчену заяву, якою він просив включити у повістку дня загальних зборів, які призначені на 20.12.2019, питання щодо відкликання його заяви про вихід зі складу засновників.
Відповідно до протоколу №1 загальних щорічних зборів засновників Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор" від 20.12.2019 (протокол №1) на зборах були присутні усі засновники, при цьому позивач приймав участь у зборах разом зі своїм представником за довіреністю ОСОБА_10 . На зборах було оголошено, що станом на 19.12.2019 представник учасника ОСОБА_2 подав зборам нотаріально посвідчену заяву про внесення до порядку денного питання про відкликання поданої ним попередньо заяви про вихід зі складу учасників товариства; особа, що була залучена до ведення зборів, звернула увагу зборів на необхідність голосування за включення цього питання до порядку денного, оскільки виконати вимоги чинного законодавства та статуту товариства щодо надсилання повідомлення про внесення змін до порядку денного кожному учаснику неможливо, з огляду на те, що заява подана за день до зборів.
За результатами голосування рішення про включення питання про відкликання заяви ОСОБА_2 про вихід з підприємства до порядку денного зборів прийнято не було, проте, після заслуховування думки юриста з цього приводу, учасники погодилися включити це питання до порядку денного зборів (хоча повторне голосування з цього питання, як вбачається з протоколу, не проводилося).
Таким чином, загальні збори відбулися за наступним порядком денним:
1. Про обрання голови та секретаря.
2. Про надання згоди учаснику ОСОБА_2 щодо відкликання заяви про вихід його зі складу учасників товариства.
3. Про надання згоди на вихід ОСОБА_2 зі складу учасників ПСП Решетилівський інкубатор.
4. Про порядок розрахунку та виплати ОСОБА_2 вартості його частки.
5. Про зменшення розміру статутного капіталу.
6. Про погодження нового складу учасників.
7. Про внесення змін до статуту та затвердження його нової редакції.
8. Про проведення реєстрації відповідних змін до статуту та надання повноважень щодо їх проведення.
За результатами голосування з питань порядку денного означених зборів серед іншого, було відмовлено ОСОБА_2 у відкликанні його заяви по вихід зі складу учасників підприємства (по другому питанню порядку денного); погоджено вихід зі складу учасників (засновників) ПСП "Решетилівський інкубатор" ОСОБА_2 (по третьому питанню); визначено вартість корпоративних прав позивача 112600,00 грн та вирішено здійснити виплату протягом 2020 року (четверте питання порядку денного); зменшено розмір статутного капіталу у зв`язку з виходом учасника товариства (п`яте питання порядку денного); затверджено новий склад учасників підприємства з відповідним розподілом часток (шосте питання порядку денного); затверджено нову редакцію статуту; уповноважено особу для подання документів для проведення державної реєстрації змін до установчих документів.
Зі змісту протоколу №1 загальних щорічних зборів засновників Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор" від 20.12.2019 вбачається, що так як з підприємства вийшов учасник, у власності якого знаходилась частка статутного капіталу в розмірі 20%, то було запропоновано зменшити розмір статутного капіталу підприємства на 20% з 33624,00 грн до 26899,00 грн. За результатами голосування вирішили: у зв`язку з виходом учасника з числа учасників підприємства та виплатою йому належної вартості частки, зменшити розмір статутного капіталу ПСП "Решетилівський інкубатор" з 33624,00 грн до 26899,00 грн (питання п`яте порядку денного звідно протоколу). 
Також, після прийняття рішення про виключення з числа засновників (учасників) підприємства позивача ОСОБА_2 , на зборах було запропоновано затвердити новий склад учасників підприємства без урахування частки позивача. Відтак, на зборах було прийнято рішення затвердити новий склад учасників підприємства з відповідним розподілом часток у статутному капіталі підприємства: ОСОБА_6 з часткою вартістю 10087,00 грн, що складає 37,5% статутного капіталу підприємства; ОСОБА_7 з часткою вартістю 8406,00 грн, що складає 31,3% статутного капіталу підприємства; ОСОБА_8 з часткою вартістю 5043,00 грн, що складає 18,7% статутного капіталу підприємства; ОСОБА_9 з часткою вартістю 3363,00 грн, що складає 12,5 % статутного капіталу підприємства (питання шосте порядку денного згідно протоколу).
Позивач у голосуванні участі не брав, свою позицію не висловлював, як і його представник. Протокол підписано головою та секретарем зборів, справжність підпису яких посвідчено нотаріально.
Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор" та Державного реєстратора Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області Різник Віталії Вікторівни про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ПСП "Решетилівський інкубатор", оформленого протоколом №1 від 20.12.2019, та визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області Різник В.В. від 20.01.2020 про внесення змін про склад засновників (справа №917/285/20).
Господарський суд Полтавської області рішенням від 28.09.2021 у справі №917/285/20, зокрема, позовні вимоги позивача до Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор" про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників, оформленого протоколом №1 від 20.12.2019 задовольнив, визнав недійсним рішення загальних зборів учасників Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор", оформлене протоколом №1 від 20.12.2019; у задоволенні позовних вимог до Державного реєстратора Решетилівської Районної державної адміністрації Полтавської області Різник Віталії Вікторівни про визнання недійсним і скасування рішення про внесення змін про склад засновників або інформації про засновників (індексний номер 15781050008000453) відмовив.
Східний апеляційний господарський суд постановою від 10.01.2022 апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор" залишив без задоволення, рішення Господарського суду Полтавської області від 28.09.2021 у справі №917/285/20 в частині задоволення позовних вимог до Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор" про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників, оформленого протоколом №1 від 20.12.2019, залишив без змін.
Під час вирішення справи №917/285/20 суд дійшов висновку, що оскільки позивач самостійно не звертався до державного реєстратора із заявою про вихід, то державна реєстрація його виходу була проведена на підставі рішення зборів засновників від 20.12.2019 №1 за зверненням відповідача, що суперечить приписам чинного на той час законодавства.
Внаслідок прийняття оскаржуваного рішення та вчинення відповідної реєстраційної дії позивач був позбавлений корпоративних прав всупереч його волі. Рішення зборів засновників станом на грудень 2019 - січень 2020 не було підставою для виключення учасника з товариства та внесення змін до реєстру з цього приводу, тим паче за умови відсутності його волевиявлення на вихід з товариства на час прийняття рішення та на час вчинення реєстраційної дії.
В частині вимог щодо визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора суд вказав, що рішення вже було реалізоване та вичерпало свою дію, а отже задоволення позову в цій частині не призведе до поновлення прав позивача, а отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту прав позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту.
Крім того, в означених вище судових рішеннях з врахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду (п.8.23 постанови від 29.06.2021 у справі №916/2813/18) суд дійшов висновку про регулювання спірних правовідносин, серед іншого, нормами Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" в силу аналогії закону.
Під час розгляду справи №917/285/20 суд встановив наведені вище фактичні обставини, які в силу приписів ст. 75 ГПК України судом прийнято як преюдиційні під час вирішення справи №917/2276/25.
В подальшому склад учасників та розмір статутного капіталу Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор" змінювався.
Як зазначає позивач, 27 лютого 2020 року учасниками ПСП "Решетилівський інкубатор" було прийнято рішення про збільшення статутного капіталу підприємства шляхом внесення учасниками додаткових грошових коштів на розрахунковий рахунок підприємства пропорційно розміру належних їм часток у статутному капіталі протягом двох місяців.
При цьому, позивач зазначає, що копія протоколу зборів учасників підприємства від 27.02.2020 у нього відсутня, проте про прийняття зазначеного рішення вказано у протоколі № 2 загальних щорічних зборів учасників підприємства від 16.06.2020, зокрема під час розгляду другого питання порядку денного.
Як вбачається зі змісту протоколу № 2 загальних щорічних зборів учасників ПСП "Решетилівський інкубатор" від 16.06.2020, 21.04.2020 від учасника ОСОБА_9 надійшла заява про відмову від внесення додаткових грошових коштів до статутного капіталу підприємстваи та передачу свого прави внесення додаткових грошових коштів до статутного капіталу підприємства іншим учасникам пропорційно, а саме: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Згідно з указаним протоколом учасниками підприємства було внесено додаткові грошові кошти до статутного капіталу, а саме: ОСОБА_6 – 23839,00 грн, ОСОБА_7 – 19899,00 грн, ОСОБА_8 – 10060,00 грн. 
У протоколі №2 зазначено, що загальна сума додаткових внесків до статутного капіталу підприємства становила 53798,00 грн; внесення додаткових внесків учасників призвели до зміни розміру зареєстрованого статутного капіталу, який становить 80697 грн (друге питання порядку денного). 
Згідно з питанням третім порядку денного зазначених зборів, у зв`язку із внесенням учасниками підприємства додаткових внесків до статутного капіталу було визначено новий розподіл часток у статутному капіталі підприємства, відповідно до якого ОСОБА_6 належить частка вартістю 33926,00 грн, що становить 42,04 % статутного капіталу підприємства; ОСОБА_7 – частка вартістю 28305,00 грн, що становить 35,08 %; ОСОБА_8 – частка вартістю 15103,00 грн, що становить 18,72 %; ОСОБА_9 – частка вартістю 3363,00 грн, що становить 4,16 %.
Також, зі змісту протоколу №2 вбачається, що один із засновників ОСОБА_9 повідомив, що 14 лютого 2020 року він проінформував учасників підприємства про своє бажання продати свою частку в статутному капіталі ПСП "Решетилівський інкубатор". Бажання придбати таку частку виявили засновники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Наприкінці травня 2020 року про своє бажання купити частку засновника ОСОБА_9 заявила також засновниця ОСОБА_8 , однак, з посиланням на те, що про свій намір придбати частку нею було повідомлено з порушенням строків, вирішено, що частку засновника ОСОБА_9 буде придбавати лише ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Частку засновника ОСОБА_9 вартістю 3363,00 грн було розподілено так: ОСОБА_6 погоджено придбання частки на суму 1832,83 грн, ОСОБА_7 - придбання частки на суму 1530,17 грн. 
Отже, учасниками зборів прийнято рішення погодити укладення договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі підприємства, виключити учасника підприємства ОСОБА_9 зі складу учасників підприємства; внести до нової редакції статуту наступні зміни щодо часток учасників: 
ОСОБА_6 належатиме частка вартістю 35759,00 грн, що становитиме частку у розмірі 44,3 % від статутного капіталу підприємства; 
ОСОБА_7 належатиме частка вартістю 29835,00 грн, що становитиме частку в розмірі 37,00 % від статутного капіталу підприємства; 
ОСОБА_8 належатиме частка вартістю 15103,00 грн, що складатиме частку в розмірі 18,7% від статутного капіталу підприємства (п`яте питання порядку денного згідно протоколу від 16.06.2020).
Позивач зазначає, що 25 вересня 2024 року було укладено договір дарування часток у статутному капіталі підприємства, за умовами якого засновники підприємства ОСОБА_8 та ОСОБА_7 подарували належні їм частки у статутному капіталі підприємства ОСОБА_1 . Зокрема, ОСОБА_7 подарувала частку у розмірі 36,97 % статутного капіталу підприємства, що у грошовому вираженні становить 29835,00 грн, а ОСОБА_8 – частку у розмірі 18,72 % статутного капіталу, що становить 15103,00 грн. 
При цьому, позивач зазначив про відсутність в нього копії договору дарування часток у статутному капіталі підприємства від 25.09.2024, проте про укладення такого договору зазначено у протоколі загальних зборів учасників ПСП "Решетилівський інкубатор" від 14.02.2025, зокрема під час розгляду п`ятого питання порядку денного.
Як вбачається з копії протоколу загальних зборів учасників ПСП "Решетилівський інкубатор" від 14.02.2025, загальні збори учасників підприємства відбулися за участю двох учасників ОСОБА_6 , якій належить 44,31 % статутного капіталу підприємства, та ОСОБА_1 , якому належить 55,69% статутного капіталу підприємства.
Відповідно до п`ятого питання порядку денного загальних зборів учасників підприємства від 14.02.2025, у зв`язку зі зміною складу засновників ПСП "Решетилівський інкубатор" учасниками запропоновано внести відповідні зміни до статуту підприємства шляхом викладення пункту 3.1 Статуту в новій редакції, згідно з якою засновниками підприємства є ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .
Крім того, запропоновано викласти пункт 6.2 розділу 6 Статуту підприємства в новій редакції: "6.2 Створення Статутного капіталу відбувається за рахунок грошових та/або майнових внесків. Статутний капітал у розмірі 80697 грн. Вклади учасників у Статутному капіталі Підприємства складають: ОСОБА_6 - 35759 гривень, що складає 44,31 % статутного капіталу Підприємства; ОСОБА_1 - 44938 гривень, що складає 55,69% статутного капіталу Підприємства.".
Позивач зазначає, що 06 жовтня 2025 року ОСОБА_6 прийняла рішення подарувати належну їй частку у статутному капіталі підприємства у розмірі 44,31 % трьом фізичним особам: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у рівних частках, по 14,77 % статутного капіталу підприємства кожному; позивач зазначає, що копія відповідного договору дарування у нього відсутня, водночас відомості про зміну складу учасників підприємства містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, що підтверджується відповідним витягом з Єдиного державного реєстру.
Як свідчать відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань, станом на 06.10.2025 статутний капітал Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор" становить 80697,00 грн; учасниками є ОСОБА_1 з часткою у статутному капіталі 44938,00 грн, що складає 55,69%, ОСОБА_3 з часткою у статутному капіталі 11919,00 грн, що складає 14,77%, ОСОБА_5 з часткою у статутному капіталі 11920,00 грн, що складає 14,77%; ОСОБА_4 з часткою у статутному капіталі 11920,00 грн, що складає 14,77%.
Судом першої інстанції встановлено, що фактичні обставини щодо зміни складу учасників підприємства, розміру належних їм часток та розміру статутного капіталу підприємства відповідачами не спростовуються. Представник відповідачів 1, 2 у судовому засіданні під час розгляду справи по суті зазначені обставини визнав.
Також судом першої інстанції встановлено, що вартість належної позивачеві частки у статутному капіталі Підприємства йому не виплачена. Доказів на підтвердження здійснення такої виплати матеріали справи не містять.
Позивач звернувся до Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор" із заявою від 24.01.2022 щодо підготовки необхідного пакету документів для включення його до складку засновників та проведення державної реєстрації, у відповідь на яку листом №3 від 23.02.2022 позивачеві було відмовлено у здійсненні будь-яких дій щодо поновлення його в числі учасників підприємства.
Як вказує позивач, підприємством не вжито заходів щодо поновлення відомостей у складі засновників підприємства з огляду на визнання недійсним рішення загальних зборів учасників Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор", оформлене протоколом №1 від 20.12.2019 в судовому порядку, іншими учасниками вчинялися дії щодо незаконного перерозподілу частки позивача та збільшення статутного капіталу підприємства, кошти за свою частку у підприємстві не отримував.
Вважаючи свої права порушеними, з метою поновлення свого права на участь у підприємстві, якого його було незаконно позбавлено, позивач звернувся до господарського суду з цим позовом.
Як зазначає позивач, підприємством не вжито заходів щодо поновлення відомостей про склад його засновників у зв`язку з визнанням у судовому порядку недійсним рішення загальних зборів учасників ПСП "Решетилівський інкубатор", оформленого протоколом № 1 від 20.12.2019. Натомість, за твердженням позивача, іншими учасниками підприємства вчинялися дії щодо перерозподілу належної йому частки у статутному капіталі та збільшення розміру статутного капіталу підприємства. При цьому коштів у рахунок вартості належної йому частки позивач не отримував.
Вважаючи, що внаслідок зазначених обставин його права порушено, а також з метою поновлення права на участь у підприємстві, якого, за його твердженням, він був позбавлений без законних підстав, позивач звернувся до господарського суду з цим позовом.
Позивач зазначає, що, незважаючи на набрання законної сили судовим рішенням, яким встановлено незаконність його виключення зі складу учасників підприємства, у позасудовому порядку поновити свої права він не має можливості у зв`язку з невчиненням відповідачами відповідних дій.
За твердженням позивача, на момент звернення до суду його права продовжують порушуватися, оскільки попереднім директором підприємства ОСОБА_6 та директором підприємства ОСОБА_1 не вжито заходів щодо подання державному реєстратору документів для поновлення відомостей про склад учасників підприємства.
Водночас, як зазначає позивач, попереднім директором підприємства ОСОБА_6 та іншими учасниками підприємства – ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 – вчинялися дії, спрямовані на перерозподіл належної позивачеві частки у статутному капіталі, набуття прав на неї іншими особами та збільшення розміру статутного капіталу підприємства, що, на думку позивача, унеможливило поновлення його у складі учасників підприємства.
Також позивач зазначає, що станом на день звернення до суду коштів у рахунок вартості належної йому частки у статутному капіталі підприємства він не отримував.
19.05.2026 місцевим господарським судом ухвалено оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог з підстав, зазначених вище.
Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.
Предметом апеляційного перегляду є рішення місцевого господарського суду, яким задоволено позов про визначення розміру статутного капіталу ПСП "Решетилівський інкубатор" та складу учасників підприємства із зазначенням розміру їхніх часток у статутному капіталі.
За змістом абзацу першого частини першої статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.
Юридична особа може бути створена шляхом об`єднання осіб та (або) майна. Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу (частини перша, друга статті 81 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 83 ЦК України юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом.
Отже, закон не містить вичерпного переліку організаційно-правових форм юридичних осіб та не обмежує їх створення виключно у формі товариств та установ, адже передбачає можливість їх створення і в інших встановлених законом формах (постанова Верховного Суду від 07.10.2021 у справі № 922/3059/16).
Відповідно до частини першої статті 84 Цивільного кодексу України, товариства, які здійснюють підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку та наступного його розподілу між учасниками (підприємницькі товариства), можуть бути створені лише як господарські товариства (повне товариство, командитне товариство, товариство з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерне товариство) або виробничі кооперативи чи сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські кооперативні об`єднання, що діють з метою одержання прибутку.
Господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства (ст. 113 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 62 Господарського кодексу України (тут і далі по тексту - у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі) підприємством є самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.
Приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці, а також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання - юридичної особи (частина перша статті 113 Господарського кодексу України).
Частиною першою статті 63 ГК України передбачена класифікація підприємств за ознакою форми власності. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.06.2019 у справі №917/1338/18 (провадження № 12-23гс19) погодилась із висновком, сформульованим у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 917/1887/17, що характеристика юридичної особи як приватного підприємства - це характеристика того, на підставі якої власності його створено.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18 виснувала щодо системи ознак та характеристик для визначення організаційно-правової форми приватного підприємства:
- приватне підприємство - це не окрема організаційно-правова форма юридичної особи, а класифікуюча ознака юридичних осіб залежно від форми власності (пункт 8.16 постанови);
- за ознакою наявності чи відсутності учасників юридичні особи поділяються на товариства та установи, у зв`язку із чим приватне підприємство є товариством, оскільки воно має хоча б одного учасника (пункт 8.17 постанови);
- якщо приватне підприємство створене для ведення підприємницької діяльності й розподілу прибутку між учасниками (засновниками), то таке приватне підприємство є підприємницьким товариством (пункт 8.18 постанови);
- встановлення виду підприємницького товариства, до якого належить приватне підприємство, а саме, що приватне підприємство є господарським товариством або кооперативом, у кожному конкретному випадку зумовлюватиме застосування до спірних правовідносин відповідного законодавства, зокрема: законів України "Про господарські товариства", "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", "Про кооперацію", "Про сільськогосподарську кооперацію" (пункт 8.19 постанови).
Тобто Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок, що приватне підприємство - це класифікуюча ознака юридичних осіб залежно від форми власності, а не окрема організаційно-правова форма юридичної особи. У разі, коли підприємство створене для ведення підприємницької діяльності, то воно є підприємницьким товариством і в залежності від виду (господарське товариство чи кооператив) здійснюється застосування відповідного законодавства. Визначення виду підприємницького товариства залежить від конкретних обставин (мета діяльності, визначення розміру часток та права голосу).
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18 (пункти 8.20, 8.21, 8.22 - 8.25) зазначила, що для визначення виду підприємницького товариства, до якого належить приватне підприємство у цій справі, слід виходити з такого. У справі, яка розглядається, суди встановили, що це підприємство створено з метою здійснення ринкових взаємовідносин і отримання прибутку шляхом виконання робіт і надання послуг у сферах, визначених предметом його діяльності; приватне підприємство має статутний капітал, поділений на частки, та не встановлено наявності в його статуті положень, які передбачають, що один член кооперативу має один голос у вищому органі, зокрема, з можливістю мати додаткову кількість голосів, а також що його учасники несуть відповідальність за зобов`язаннями приватного підприємства. Приватне підприємство не випускає акції, а тому воно не може бути акціонерним товариством. У зв`язку із цим Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що приватне підприємство у цій справі є товариством з обмеженою відповідальністю.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18 (пункт 37) погодилась з тим, що стосовно приватного підприємства слід застосовувати приписи, які регулюють діяльність товариств з обмеженою відповідальністю.
Тобто, Велика Палата Верховного Суду послідовно та вже неодноразово висловлювала правові позиції щодо організаційно-правової форми приватного підприємства. Судова практика є сталою, висновки є чіткими, зрозумілими і сприяють однозначному застосуванню норм права у подібних правовідносинах.
Крім того, Верховний Суд у складі суддів судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у постанові від 11.12.2023 у справі № 925/200/22, вирішуючи, зокрема, питання щодо відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18, зазначив про відсутність таких підстав.
У справі, яка розглядається, судом встановлено, що ПСП створено для здійснення підприємницької діяльності з метою одержання прибутку, у т.ч для його розподілу між засновниками (розд.2, 6 Статуту); ПСП має статутний капітал, поділений на частки, та не встановлено наявності в його статуті положень, які передбачають, що один член кооперативу має один голос у вищому органі, зокрема, з можливістю мати додаткову кількість голосів, а також що його учасники несуть відповідальність за зобов`язаннями приватного підприємства. ПСП не випускає акції, а тому воно не може бути акціонерним товариством. 
Згідно із частиною третьою статті 96 ЦК України учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. Отже, за загальним правилом учасники (засновники) не несуть відповідальності за зобов`язаннями приватного підприємства (якщо інше не встановлено статутом). 
Згідно з положеннями Статуту відповідача: підприємство не несе відповідальності за зобов`язаннями засновників, а засновники – за зобов`язаннями підприємства (п.6.3 Статуту).
У такому випадку, як наголошує Велика Палата Верховного Суду у п.8.23 постанови від 29.06.2021 у справі №916/2813/18, ПП не є повним або командитним товариством чи товариством з додатковою відповідальністю, а відповідно до статті 84 ЦК України в чинній редакції, яка встановлює вичерпний перелік підприємницьких товариств, таке підприємство може бути лише товариством з обмеженою відповідальністю або виробничим кооперативом (сільськогосподарським кооперативом, сільськогосподарським кооперативним об`єднанням).
Визначальною ознакою кооперативу є те, що один член кооперативу має лише один голос у вищому органі (абзац четвертий статті 4 Закону України "Про кооперацію", абзац перший частини третьої статті 4 Закону України "Про сільськогосподарську кооперацію"), з можливістю мати у певних випадках додаткову кількість голосів (абзац другий частини третьою статті 4 Закону України "Про сільськогосподарську кооперацію"). Отже, оскільки статутом відповідача не встановлено, що один член (засновник, учасник) має один голос у вищому органі, зокрема, з можливістю мати додаткову кількість голосів, то відповідач не є кооперативом. 
У зв`язку із цим, керуючись висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у вказаній вище постанові, суд приходить до висновку, що ПСП "Решетилівський інкубатор" (у цій справі, в контексті спірних правовідносин) є товариством з обмеженою відповідальністю.
Зважаючи на відсутність належного законодавчого регулювання діяльності приватних підприємств, Верховний Суд неодноразово звертався до питання можливого застосування інституту аналогії:
Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Застосування закону за аналогією закону допускається, якщо: відносини, щодо яких виник спір, за своїм характером потребують цивільно-правового регулювання; ці відносини не регулюються будь-якими конкретними нормами права; вирішити спір, що виник, неможливо, ґрунтуючись на засадах і змісті законодавства; є закон, який регулює подібні відносини і який може бути застосований за аналогією закону. Такі висновки наведені в пунктах 43-45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №909/337/19. 
Водночас у пунктах 56-58 постанови від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду частково погодилась з висновком суду апеляційної інстанції стосовно можливості врегулювання положеннями статутів як нормативними актами порядку прийняття рішень за відсутності відповідного законодавчого регулювання, а також зауважила, що статут є актом, у якому закріплені локальні норми матеріального права, що врегульовують відносини, зокрема, стосовно управління юридичною особою. При цьому Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на приписи частини першої статті 8 ЦК України.
Виходячи з вищевикладеного, Велика Палата Верховного Суду вважає можливим застосування інституту аналогії закону для регулювання спірних відносин лише у випадку, якщо їх не врегульовано нормами права, які безпосередньо регулюють ці відносини, зокрема, актами законодавства або договором чи статутом. 
Відтак, якщо питання щодо виключення/виходу члена зі складу приватного підприємства не врегульоване ані статутом, ані іншими нормативними актами, то відповідно до частини першої статті 8 Цивільного кодексу України щодо вказаних правовідносин слід застосувати правові норми цивільного законодавства, які регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону), зокрема, що регулюють діяльність товариств з обмеженою відповідальністю.
З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку про те, що при розгляді цієї справи необхідно керуватися передусім нормами Статуту, а в частині правовідносин, які не врегульовані Статутом, необхідно керуватися за аналогією закону нормами чинного законодавства, які регулюють діяльність товариств з обмеженою відповідальністю, зокрема Цивільним кодексом України та Законом України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" № 2275-VIII від 06.02.2018, який набрав чинності з 17.06.2018. 
Як уже зазначалося, Статут ПСП "Решетилівський інкубатор" на момент виникнення спірних правовідносин не містив положень, що регламентували б порядок скликання та проведення зборів засновників, виходу засновника з товариства та збільшення статутного капіталу, тому з урахуванням вищевикладеного суд при розгляді даної справи керується, серед іншого, нормами ЦК України та Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".
Відповідно до статті 96-1 ЦК України права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та установчих документів товариства.
Корпоративні права набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи.
Учасники (засновники, акціонери, пайовики) юридичної особи мають право у порядку, встановленому установчим документом та законом:1) брати участь в управлінні юридичною особою у порядку, визначеному установчим документом, крім випадків, встановлених законом; 2) брати участь у розподілі прибутку юридичної особи і одержувати його частину (дивіденди), якщо така юридична особа має на меті одержання прибутку; 3) у випадках, передбачених законом та установчим документом, вийти з юридичної особи; 4) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, паїв та інших об`єктів цивільних прав, що засвідчують участь у юридичній особі, у порядку, встановленому законом; 5) одержувати інформацію про діяльність юридичної особи у порядку, встановленому установчим документом; 6) одержати частину майна юридичної особи у разі її ліквідації в порядку та у випадках, передбачених законом, установчим документом (право на ліквідаційну квоту).
Учасники юридичних осіб можуть також мати інші права, встановлені статутом та законом.
За приписами статті 97 ЦК України (тут і далі по тексту - у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі) управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства.
Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом.
Рішення про внесення змін до статуту товариства, відчуження майна товариства на суму, що становить п`ятдесят і більше відсотків майна товариства, та про ліквідацію товариства приймаються більшістю не менш як у 3/4 голосів, якщо інше не встановлено законом.
Правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю (далі - товариство), порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників регулюється Законом України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".
Частиною першою статті 5 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" встановлено, що учасники товариства мають такі права: 1) брати участь в управлінні товариством у порядку, передбаченому цим Законом та статутом товариства; 2) отримувати інформацію про господарську діяльність товариства; 3) брати участь у розподілі прибутку товариства; 4) отримати у разі ліквідації товариства частину майна, що залишилася після розрахунків з кредиторами, або його вартість. 
Учасники товариства можуть мати інші права, передбачені законом та статутом товариства (частина 3 цієї статті).
За приписами статті 28 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган.
Як визначено статтею 29 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" загальні збори учасників є вищим органом товариства. Кожен учасник товариства має право бути присутнім на загальних зборах учасників, брати участь в обговоренні питань порядку денного і голосувати з питань порядку денного загальних зборів учасників. Кожен учасник товариства на загальних зборах учасників має кількість голосів, пропорційну до розміру його частки у статутному капіталі товариства, якщо інше не передбачено статутом.
У відповідності до положень частин першої та другої статті 30 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства. До компетенції загальних зборів учасників належать: 1) визначення основних напрямів діяльності товариства; 2) внесення змін до статуту товариства, прийняття рішення про здійснення діяльності товариством на підставі модельного статуту; 3) зміна розміру статутного капіталу товариства; 4) затвердження грошової оцінки негрошового вкладу учасника; 5) перерозподіл часток між учасниками товариства у випадках, передбачених цим Законом; 6) обрання та припинення повноважень наглядової ради товариства або окремих членів наглядової ради, встановлення розміру винагороди членам наглядової ради товариства; 7) обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства; 8) визначення форм контролю та нагляду за діяльністю виконавчого органу товариства; 9) створення інших органів товариства, визначення порядку їх діяльності; 10) прийняття рішення про придбання товариством частки (частини частки) учасника; 11) затвердження результатів діяльності товариства за рік або інший період; 12) розподіл чистого прибутку товариства, прийняття рішення про виплату дивідендів; 13) прийняття рішень про виділ, злиття, поділ, приєднання, ліквідацію та перетворення товариства, обрання комісії з припинення (ліквідаційної комісії), затвердження порядку припинення товариства, порядку розподілу між учасниками товариства у разі його ліквідації майна, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, затвердження ліквідаційного балансу товариства; 14) прийняття інших рішень, віднесених цим Законом до компетенції загальних зборів учасників.
Таким чином, участь в управлінні товариством, є один з елементів змісту корпоративного права, реалізація якого відбувається через участь в роботі вищого органу товариства - загальних зборах учасників, а стороною у корпоративному спорі може бути, зокрема учасник підприємства, який обґрунтовує позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.
Апелянти наголошують, що права позивача не були порушеними, не визнаними чи оспореними, оскільки позивач сам, завчасно, усвідомлено, зафіксувавши своє волевиявлення у нотаріуса, подав заяву про вихід з товариства.
З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Частина перша статті 116 ЦК України унормовує права учасників господарського товариства. Учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом вийти у встановленому порядку з товариства.
Згідно з частинами першою, п`ятою, сьомою статті 24 Закону "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) учасник товариства, частка якого у статутному капіталі товариства становить менше 50 відсотків, може вийти з товариства у будь-який час без згоди інших учасників. 
Учасник вважається таким, що вийшов з товариства, з дня державної реєстрації його виходу. Вихід учасника з товариства, внаслідок якого у товаристві не залишиться жодного учасника, забороняється. 
Товариство зобов`язане протягом одного року з дня, коли воно дізналося чи мало дізнатися про вихід учасника, виплатити такому колишньому учаснику вартість його частки. Статутом товариства, що діє на момент виходу учасника, може встановлюватися інший строк для здійснення такої виплати.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/7674/18 зазначила, що реалізація права на вихід зі складу учасників товариства законодавчо не пов`язується ні з рішенням загальних зборів учасників, ні з внесенням змін до установчих документів товариства. Положення установчих документів, які обмежують чи забороняють право на вихід учасника з товариства, є такими, що суперечать чинному законодавству. Тобто вихід з товариства є одностороннім правочином його учасника, вчиненим у письмовій формі у вигляді заяви про вихід з товариства, підписаної учасником. Такий правочин, хоч і вчиняється за волевиявленням однієї особи, спричиняє юридичні наслідки для інших осіб, зокрема, виникнення у товариства обов`язку виплатити колишньому учаснику вартість його частки у встановлений строк. Відтак, вихід з товариства є безпосередньою дією учасника, спрямованою на припинення корпоративних відносин з товариством з ініціативи учасника товариства, вчинення якої реалізується учасником шляхом подання до товариства заяви в письмовій формі, підписаної учасником.
Тобто вихід учасника з товариства у порядку частини першої статті 24 Закону "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" є підставою для припинення корпоративних прав учасника юридичної особи та, відповідно, корпоративних відносин з такою юридичною особою.
Вихід засновника (учасника) з товариства є безумовним суб`єктивним правом учасника. При цьому товариство є суб`єктом лише пасивного обов`язку не перешкоджати реалізації цього права. Реалізація права на вільний вихід з товариства шляхом подачі відповідної заяви учасником є одностороннім правочином, від якого учасник може відмовитися, зокрема шляхом подачі відповідної заяви про відкликання заяви про вихід.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/2968/19.
З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що право на відкликання заяви про вихід з товариства/підприємства є суб`єктивним правом учасника, яке не залежить від згоди такого товариства/підприємства чи інших його учасників.
Таким чином, право учасника на відкликання заяви про вихід з товариства (підприємства) є самостійним суб`єктивним правом, реалізація якого не потребує схвалення чи погодження з боку товариства або інших його учасників, а подання такої заяви свідчить про припинення дії попереднього волевиявлення учасника щодо виходу з товариства.
При цьому, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 24 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасник вважається таким, що вийшов з товариства, з дня державної реєстрації його виходу, то право учасника на відкликання заяви про вихід може бути реалізоване до моменту державної реєстрації його виходу, оскільки саме з дня такої державної реєстрації закон пов`язує припинення корпоративних правовідносин учасника з товариством.
Отже, у спірних правовідносинах юридично значущим є те, що ОСОБА_2 07.11.2019 подав підприємству заяву про вихід зі складу його засновників (учасників), а вже 18.12.2019, тобто до проведення загальних зборів (20.12.2019) та до державної реєстрації його виходу (яка згідно відомостей з ЄДР була здійснена 20.01.2020), шляхом подання відповідної заяви повідомив підприємство про відкликання попередньої заяви про вихід. 
Так, відповідно до пункту 10 частини 4 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, у тому числі змін до установчих документів юридичної особи, крім змін до відомостей, передбачених частиною п`ятою цієї статті, подаються такі документи: примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про вихід із складу засновників (учасників) та/або заява фізичної особи про вихід із складу засновників (учасників), справжність підпису на якій нотаріально засвідчена, та/або договору, іншого документа про перехід чи передачу частки засновника (учасника) у статутному (складеному) капіталі (пайовому фонді) юридичної особи, та/або рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про примусове виключення із складу засновників (учасників) юридичної особи або ксерокопія свідоцтва про смерть фізичної особи, судове рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою - у разі внесення змін, пов`язаних із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи.
За приписами частини 5 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю подаються такі документи:
1) заява про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі;
2) документ про сплату адміністративного збору;
3) один із таких відповідних документів:
а) рішення загальних зборів учасників (рішення єдиного учасника) товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю про визначення розміру статутного капіталу та розмірів часток учасників; б) рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю про виключення учасника з товариства; в) заява про вступ до товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю; г) заява про вихід з товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю; ґ) акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю; д) судове рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві; е) судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю.
Отже, аналіз положень законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, свідчить про те, що законодавець передбачав декілька способів документального оформлення зміни складу засновників (учасників) юридичної особи, зокрема на підставі рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про вихід із складу засновників (учасників) та/або заяви фізичної особи про вихід із складу засновників (учасників). При цьому зазначені документи визначалися законом саме як документи, що могли бути подані для проведення відповідної державної реєстрації.
Водночас наявність у законі можливості подання рішення уповноваженого органу управління не означає, що прийняття такого рішення було необхідною умовою реалізації учасником права на вихід у випадку, коли такий вихід здійснювався на підставі особистої заяви учасника.
Отже, у грудні 2019 – січні 2020 році порядок оформлення зміни складу учасників допускав як реєстрацію відповідних змін на підставі рішення уповноваженого органу юридичної особи, так і на підставі самостійно поданої учасником заяви про вихід, а визначальним для встановлення правових наслідків у кожному конкретному випадку є встановлення юридичної підстави зміни складу учасників та дотримання передбаченого законом порядку її державної реєстрації.
При цьому у випадку реалізації учасником права на вихід шляхом подання особистої заяви саме його волевиявлення є юридичною підставою такого виходу, тоді як державна реєстрація є способом офіційного відображення відповідної зміни у Єдиному державному реєстрі. Відтак, рішення загальних зборів не може розглядатися як таке, що замінює або нівелює особисте волевиявлення учасника.
Як вже було зазначено, відповідно до протоколу № 1 загальних щорічних зборів засновників ПСП "Решетилівський інкубатор" від 20.12.2019 за результатами голосування було відмовлено ОСОБА_2 у відкликанні його заяви про вихід зі складу учасників підприємства та погоджено вихід ОСОБА_2 зі складу учасників, визначено вартість корпоративних прав позивача у сумі 112600,00 грн, зменшено розмір статутного капіталу, затверджено новий склад учасників підприємства з відповідним розподілом часток та нову редакцію статуту. 
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 28.09.2021 у справі №917/285/20, залишеним без змін у відповідній частині постановою Східного апеляційного господарського суду від 10.01.2022, рішення загальних зборів учасників ПСП "Решетилівський інкубатор", оформлене протоколом № 1 від 20.12.2019, визнано недійсним. При цьому суди виходили, зокрема, з того, що на момент прийняття оскаржуваного рішення та проведення державної реєстрації позивач не мав чинного волевиявлення на вихід зі складу учасників, оскільки відкликав подану ним заяву про вихід, а рішення загальних зборів не було належною правовою підставою для примусового припинення його корпоративних прав.
Судом враховано, що під час розгляду справи № 917/285/20 суди встановили наступні обставини, які правильно прийняті господарським судом першої інстанції як преюдиціальні при розгляді цієї справи в силу статті 75 Господарського процесуального кодексу України, а саме: подання ОСОБА_2 заяви про вихід зі складу учасників, її подальше відкликання до моменту державної реєстрації виходу, прийняття загальними зборами рішення про його вихід, незважаючи на повідомлення товариства про відкликання ним заяви про вихід, та проведення державної реєстрації зміни складу засновників на підставі такого рішення.
При цьому, як установлено судами під час розгляду справи 917/285/20, державна реєстрація виходу ОСОБА_2 зі складу учасників на підставі його особистого звернення не здійснювалася, а відповідні зміни до складу засновників були зареєстровані лише 20.01.2020 на підставі рішення загальних зборів від 20.12.2019, оформленого протоколом №1.
Крім того, у межах справи № 917/285/20 судами встановлено, що внаслідок прийняття оскаржуваного рішення та вчинення відповідної реєстраційної дії позивач був позбавлений корпоративних прав всупереч його волі. Рішення зборів засновників станом на грудень 2019 - січень 2020 не було підставою для виключення учасника з товариства та внесення змін до реєстру з цього приводу, тим паче за умови відсутності його волевиявлення на вихід з товариства на час прийняття рішення та на час вчинення реєстраційної дії.
Таким чином, доводи апелянтів про відсутність порушення корпоративних прав позивача з огляду на подання ним заяви про вихід зі складу учасників є безпідставними, оскільки заява ОСОБА_2 про вихід зі складу учасників була ним відкликана до прийняття рішення загальних зборів та проведення державної реєстрації його виходу. 
При цьому рішення загальних зборів, на підставі якого було змінено склад учасників підприємства та припинено корпоративні права позивача, у справі № 917/285/20 визнано недійсним. Відтак, зазначене рішення не може породжувати правових наслідків, у тому числі бути підставою для висновку про припинення корпоративних прав позивача.
За таких обставин саме по собі первісне подання заяви про вихід не є достатньою підставою для висновку про припинення корпоративних прав позивача, оскільки така заява була відкликана, а рішення, яким фактично було оформлено його вихід зі складу учасників, визнано недійсним.
Таким чином, за відсутності чинного волевиявлення позивача на вихід зі складу учасників та з огляду на визнання недійсним рішення загальних зборів, яке було підставою для зміни складу учасників, правові підстави для припинення корпоративних правовідносин між ОСОБА_2 та ПСП "Решетилівський інкубатор" відсутні. 
Відтак, позивач обґрунтовано стверджує про наявність у нього корпоративних прав та відповідних корпоративних правовідносин з підприємством. 
Колегія суддів відхиляє доводи апелянтів про те, що позивач повторно звернувся до суду з вимогами, які вже були предметом розгляду у справі № 917/285/20. 
Предметом розгляду у справі № 917/285/20 було питання щодо правомірності рішення загальних зборів ПСП "Решетилівський інкубатор" від 20.12.2019, яким, зокрема, було оформлено вихід (виключення) ОСОБА_2 зі складу учасників підприємства. За результатами розгляду цієї справи зазначене рішення визнано недійсним. Відтак установлені у справі № 917/285/20 обставини мають преюдиційне значення для цієї справи та не підлягають повторному доведенню. 
Натомість у цій справі позивач не оспорює зазначене рішення загальних зборів, оскільки питання його недійсності вже вирішено судовим рішенням, а просить визначити розмір статутного капіталу та часток учасників підприємства з урахуванням встановленого факту збереження за ним корпоративного статусу. Отже, предмет і правова підстава цього спору не є тотожними спору, вирішеному у справі № 917/285/20.
Також необґрунтованими є доводи апелянтів про те, що у справі № 917/285/20 суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки правомірність та обсяг рішення, ухваленого у зазначеній справі, не є предметом апеляційного перегляду в межах цього провадження; рішення Господарського суду Полтавської області від 28.09.2021 у справі № 917/285/20 набрало законної сили, а тому встановлені ним обставини не можуть бути поставлені під сумнів та повторно переглядатися судом у цій справі; відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України встановлені зазначеним рішенням обставини щодо недійсності рішення загальних зборів від 20.12.2019 та відсутності правових підстав для припинення корпоративних прав позивача підлягають врахуванню при вирішенні цього спору. 
Як встановлено судом, до прийняття рішення загальних зборів, оформленого протоколом № 1 від 20.12.2019, статутний фонд ПСП "Решетилівський інкубатор" становив 33624 грн, а учасниками підприємства були: ОСОБА_6 з часткою 10087 грн (30 %), ОСОБА_7 – 8406 грн (25 %), ОСОБА_8 – 5043 грн (15 %), ОСОБА_2 – 6725 грн (20 %) та ОСОБА_9 – 3363 грн (10 %).
Внаслідок прийняття зазначеного рішення та проведення відповідної державної реєстрації відбулися зміни у складі учасників та розмірі статутного капіталу підприємства, зокрема перерозподіл часток між іншими учасниками.
Водночас, враховуючи, що рішення загальних зборів від 20.12.2019, яким було змінено склад учасників та розмір статутного капіталу, визнано недійсним та зазначене рішення не створює обумовлених ним правових наслідків, склад учасників ПСП "Решетилівський інкубатор" та розмір їх часток підлягають визначенню виходячи зі стану, який існував до його прийняття.
При цьому, у подальшому склад учасників та розмір статутного капіталу ПСП "Решетилівський інкубатор" також змінювались, що призвело до перерозподілу часток між іншими учасниками.
Так, 27.02.2020 учасниками підприємства прийнято рішення про збільшення статутного капіталу шляхом внесення додаткових грошових вкладів пропорційно розміру належних їм часток. Як зазначено у протоколі загальних щорічних зборів учасників № 2 від 16.06.2020, учасниками було внесено додаткові кошти на загальну суму 53798 грн, унаслідок чого розмір статутного капіталу визначено у сумі 80697 грн та встановлено новий розподіл часток між учасниками. Крім того, зазначеними зборами погоджено відчуження ОСОБА_9 належної йому частки та визначено її розподіл між іншими учасниками, у зв`язку з чим ОСОБА_9 виключено зі складу учасників.
Отже, відповідно до рішення щорічних загальних зборів учасників від 16.06.2020 (протокол №2) статутний капітал ПСП "Решетилівський інкубатор" становить 80697,00 грн; учасниками є ОСОБА_6 з часткою 35759,00 грн (44,3%), ОСОБА_7 з часткою 29835,00 грн (37,0%), ОСОБА_8 з часткою 15103,00 грн (18,7%).
У подальшому склад учасників підприємства знову змінювався: 25.09.2024 укладено договір дарування часток, за яким ОСОБА_7 та ОСОБА_8 передали належні їм частки ОСОБА_1 , що було відображено у протоколі загальних зборів учасників від 14.02.2025. Згідно з цим протоколом статутний капітал ПСП "Решетилівський інкубатор" становить 80697,00 грн; учасниками є ОСОБА_6 з часткою 35759,00 грн (44,31%), ОСОБА_1 з часткою 44938,00 грн (55,69%).
Надалі, відповідно до відомостей ЄДР станом на 06.10.2025, ОСОБА_6 відчужила належну їй частку у статутному капіталі, унаслідок чого учасниками підприємства стали ОСОБА_1 з часткою 44938 грн (55,69 %), ОСОБА_3 – 11919 грн (14,77 %), ОСОБА_5 – 11 920 грн (14,77 %) та ОСОБА_4 – 11 920 грн (14,77 %).
При цьому встановлені у цій справі обставини щодо подальшої зміни складу учасників, розміру належних їм часток та статутного капіталу відповідачами не спростовані.
Судова колегія зазначає, що відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України. Розмір частки учасника товариства у статутному капіталі товариства може додатково визначатися у відсотках. Розмір частки учасника товариства у відсотках повинен відповідати співвідношенню номінальної вартості його частки та статутного капіталу товариства.
Статтею 16 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" встановлено, що збільшення статутного капіталу товариства допускається лише після внесення всіма учасниками товариства своїх вкладів у повному обсязі (частина перша).
При збільшенні статутного капіталу за рахунок додаткових вкладів номінальна вартість частки учасника товариства може бути збільшена на суму, що дорівнює або менша за вартість додаткового вкладу такого учасника (частина друга).
Порядок збільшення статутного капіталу врегульовано статтею 18 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".
Відповідно до частин першої – третьої, шостої – дев`ятої статті 18 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасники товариства можуть збільшити статутний капітал товариства за рахунок додаткових вкладів учасників та/або третіх осіб за рішенням загальних зборів учасників.
Кожний учасник має переважне право зробити додатковий вклад у межах суми збільшення статутного капіталу пропорційно до його частки у статутному капіталі. Треті особи та учасники товариства можуть зробити додаткові вклади після реалізації кожним учасником свого переважного права або відмови від реалізації такого права в межах різниці між сумою збільшення статутного капіталу та сумою внесених учасниками додаткових вкладів, лише якщо це передбачено рішенням загальних зборів учасників про залучення додаткових вкладів.
У рішенні загальних зборів учасників товариства про залучення додаткових вкладів визначаються загальна сума збільшення статутного капіталу товариства, коефіцієнт відношення суми збільшення до розміру частки кожного учасника у статутному капіталі та запланований розмір статутного капіталу.
Учасники товариства можуть вносити додаткові вклади протягом строку, встановленого рішенням загальних зборів учасників, але не більше ніж протягом одного року з дня прийняття рішення про залучення додаткових вкладів.
Треті особи та учасники товариства можуть вносити додаткові вклади протягом шести місяців після спливу строку для внесення додаткових вкладів учасниками, які мають намір реалізувати своє переважне право, якщо рішенням загальних зборів учасників про залучення додаткових вкладів не встановлено менший строк.
Статутом або одностайним рішенням загальних зборів учасників, в яких взяли участь всі учасники товариства, можуть встановлюватися інші строки для внесення додаткових вкладів, може встановлюватися можливість учасників вносити додаткові вклади без дотримання пропорцій їхніх часток у статутному капіталі або право лише певних учасників чи лише третіх осіб вносити додаткові вклади, а також може бути виключений етап внесення додаткових вкладів лише тими учасниками товариства, які мають переважне право.
З учасником товариства та/або третьою особою може бути укладено договір про внесення додаткового вкладу, за яким такий учасник та/або третя особа зобов`язується зробити додатковий вклад у грошовій чи негрошовій формі, а товариство - збільшити розмір його частки у статутному капіталі чи прийняти до товариства з відповідною часткою у статутному капіталі.
Протягом одного місяця з дати спливу строку для внесення додаткових вкладів, встановленого відповідно до цієї статті, загальні збори учасників товариства приймають рішення про:
1) затвердження результатів внесення додаткових вкладів учасниками товариства та/або третіми особами;
2) затвердження розмірів часток учасників товариства та їх номінальної вартості з урахуванням фактично внесених ними додаткових вкладів;
3) затвердження збільшеного розміру статутного капіталу товариства.
З огляду на викладене Верховний Суд зазначив про те, що законом передбачене право учасника товариства з обмеженою відповідальністю збільшити статутний капітал товариства за рахунок додаткового вкладу. Реалізація цього права учасником товариства має здійснюватися в порядку, встановленому законом. Процедура збільшення статутного капіталу товариства за рахунок додаткових вкладів учасників та / або третіх осіб встановлена у статті 18 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю". При цьому, основними етапами зазначеної процедури збільшення статутного капіталу за рахунок додаткових вкладів є:
1) прийняття загальними зборами учасників товариства рішення про залучення додаткових вкладів, в якому визначаються: загальна сума збільшення статутного капіталу товариства; коефіцієнт відношення суми збільшення до розміру частки кожного учасника у статутному капіталі або можливість внесення учасниками товариства додаткових вкладів без дотримання пропорцій їхніх часток у статутному капіталі або право лише певних учасників чи лише третіх осіб вносити додаткові вклади; строки внесення додаткових вкладів; запланований розмір статутного капіталу;
2) внесення учасником товариства чи третьою особою додаткового вкладу у строки, встановлені рішенням загальних зборів, але не більше ніж протягом одного року з дня прийняття рішення про залучення додаткових вкладів;
3) прийняття загальними зборами учасників товариства протягом одного місяця з дати спливу строку для внесення додаткових вкладів, рішення про: затвердження результатів внесення додаткових вкладів учасниками товариства та/або третіми особами; затвердження розмірів часток учасників товариства та їх номінальної вартості з урахуванням фактично внесених ними додаткових вкладів; затвердження збільшеного розміру статутного капіталу товариства.
Саме це рішення загальних зборів учасників товариства відповідно до підпункту «а» пункту 3 частини п`ятої статті 17 чинного Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" є підставою для проведення державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю.
Зазначені висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у пункті 99 постанови Верховного Суду у складі суддів судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду від 11 грудня 2023 року у справі №925/200/22.
Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 12.09.2024 у справ № 922/2145/21.
Верховний Суд у постанові від 25.09.2024 у справі №925/1409/22 зазначив, що збільшення статутного капіталу за рахунок додаткового вкладу є правочином, який вчиняється між товариством та учасником або третьою особою. Цей правочин може оформлюватися письмовим договором або ні. Внаслідок укладення такого правочину учасник/третя особа набуває корпоративні права (частку) у статутному капіталі товариства, а товариство отримує внесок до статутного капіталу, тобто певне майно (кошти, нерухоме майно, майнові права, права інтелектуальної власності тощо). При цьому такий учасник/третя особа матиме і право на отримання частки прибутку (дивідендів) даного товариства у відповідності до вимог Статуту товариства, чинного законодавства пропорційно належній частці у статутному капіталі такого товариства.
Суд звертає увагу, що збільшення статутного капіталу за рахунок додаткових вкладів інших учасників саме по собі може мати наслідком зміну розміру частки учасника у відсотковому вимірі без зменшення номінальної вартості належної йому частки. Водночас реалізація такого механізму має відбуватися з дотриманням прав усіх учасників товариства, зокрема їх права на участь у прийнятті відповідного рішення та права на внесення додаткового вкладу відповідно до належної їм частки.
Як вже було встановлено, після прийняття рішення від 20.12.2019, яке в подальшому визнано недійсним, відбулися зміни складу учасників та розміру статутного капіталу ПСП "Решетилівський інкубатор", у тому числі приймалися рішення щодо внесення додаткових вкладів, перерозподілу часток та відчуження часток іншими учасниками. При цьому такі рішення приймалися без участі позивача, який, з огляду на відсутність правових підстав для припинення його корпоративних прав, продовжував бути учасником підприємства. 
Тому подальші рішення учасників ПСП "Решетилівський інкубатор", прийняті після 20.12.2019, підлягають оцінці з урахуванням того, що ОСОБА_2 , маючи статус учасника підприємства з часткою у статутному капіталі 6725,00 грн (20%), був позбавлений можливості брати участь у вирішенні питань діяльності підприємства та реалізовувати належні йому корпоративні права.
Право учасника на внесення додаткового вкладу у разі прийняття рішення про збільшення статутного капіталу передбачає можливість такого учасника брати участь у загальних зборах, обговоренні відповідного питання та реалізації свого волевиявлення щодо внесення додаткового вкладу.
При цьому, збільшення статутного капіталу за рахунок додаткових вкладів інших учасників є обставиною, яка може впливати на розмір частки учасника у відсотковому вимірі без зміни її номінальної вартості, що у судовій практиці визначається як так зване розмивання частки учасника, який не вніс додаткового вкладу. 
Проте, у спірних правовідносинах позивач був позбавлений можливості брати участь у прийнятті рішення про збільшення статутного капіталу та реалізувати належні йому корпоративні права щодо внесення додаткового вкладу, що підлягає врахуванню при оцінці правових наслідків відповідного збільшення статутного капіталу.
Суд також звертає увагу, що чинне законодавство містить цілу низку приписів, спрямованих на запобігання такому явищу як "розмивання частки учасника у статутному капіталі". Для цього законом передбачене переважне право учасників на внесення додаткових вкладів, принцип пропорційності (право зробити додатковий вклад у межах суми збільшення статутного капіталу пропорційно до його частки у статутному капіталі) тощо.
Чинне законодавство не містить такого терміну як "розмивання частки учасника у статутному капіталі", втім, він визначається у низці судових рішень.
Так, у постанові від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 Велика Палата Верховного Суду не погодилася з тим, що голосування представника позивача на загальних зборах за збільшення статутного капіталу є продажем частки. Зокрема, вказала у постанові "зазначеним рішенням зборів не передбачався продаж чи відступлення частки позивача, а передбачалося збільшення розміру статутного капіталу за рахунок внесення додаткових вкладів іншими учасниками. Таке збільшення капіталу призвело до зменшення розміру частки позивача у відсотковому вимірі без зменшення її номінальної вартості, тобто відбулося так зване розмивання частки учасника, який не вніс додаткового вкладу. Втім таке зменшення розміру частки учасника у відсотковому вимірі без зменшення номінальної вартості не є тотожним відчуженню належної позивачу частки або її частини у статутному капіталі ТОВ "Агрофірма "Славія" (п.48).
Також у постановах Верховного Суду від 11.12.2019 у справі №916/2584/18 та від 01.10.2020 у справі №916/3007/19 вказано, що збільшення статутного капіталу за рахунок додаткових вкладів учасників та зміна пропорції часток у статутному капіталі, що призвело до зменшення розміру частки позивача у відсотковому вимірі без зменшення її номінальної вартості, за певних умов може бути кваліфіковане як розмивання частки учасника, який не вніс додаткового вкладу.
При цьому, у постанові Верховного Суду від 11.12.2019 у справі №916/2584/18 суд касаційної інстанції також зазначив, що окрім загальних підстав для визнання рішення загальних зборів щодо збільшення статутного капіталу товариства за рахунок додаткових вкладів та перерозподілу часток недійсними (порушення порядку скликання загальних зборів та права учасника на участь в управлінні справами товариства ), є також і спеціальні підстави: збільшення статутного капіталу за рахунок додаткових вкладів учасників та зміна пропорції часток у статутному капіталі без участі позивача, який був позбавлений можливості взяти участь у загальних зборах, що призвело до зменшення розміру частки позивача у відсотковому вимірі без зменшення її номінальної вартості, тобто відбулося так зване розмивання частки учасника, який не вніс додаткового вкладу.
Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини також виснував, що розмивання частки у статутному капіталі порушує право власності учасника товариства. У справі "Совтранавто-Холдинг проти України" заявник, посилаючись на статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, скаржився, що внаслідок реєстрації Луганським міськвиконкомом незаконних рішень ЗАТ "Совтрансавто-Луганськ" про збільшення розміру статутного капіталу його акції були знецінені і що, внаслідок цього, він втратив контроль над діяльністю і майном ЗАТ "Совтрансавто-Луганськ". Він також наполягав, що компенсація, яку він отримав внаслідок ліквідації ЗАТ "Совтрансавто-Луганськ", не була пропорційною частці капіталу, яким він володів на початку. Європейський суд з прав людини у рішенні від 25.07.2002 у справі "Совтранавто-Холдинг проти України" (заява №48553/99) вказав:
"91. Суд зазначає, що в своєму рішенні щодо прийнятності він вже констатував, що акції, якими володів заявник, мали безсумнівно економічну цінність та становили "майно" в розумінні статті 1 Протоколу №1…
92. Суд також має своїм завданням дослідити, яке положення статті 1 застосовується в цьому випадку.
Суд нагадує у зв`язку з цим, що "акція товариства є складною річчю. Вона свідчить про те, що власник має частину акціонерного капіталу та відповідні права. Тут мова не йде лише про непрямий контроль за акціонерними активами, оскільки й інші права, особливо право голосу та право впливати на товариство, можуть випливати з акції" (N 11189/84, "Товариство S. і T. проти Швеції", рішення від 11.12.1986, Рішення та Звіти (D.R.) 50, с. 158).
Суд зазначає, що у цьому випадку заявник спочатку володів 49% акцій ЗАТ "Совтрансавто-Луганськ". Внаслідок кількох збільшень статутного фонду ЗАТ "Совтрансавто-Луганськ" частина капіталу, що була в його володінні, знизилася з 49% до 20,7%. Відтак, зазнали змін власні повноваження заявника як власника акцій, а саме: його здатність керувати товариством та контролювати його майно".
З огляду на викладене, з врахуванням наведених правових позицій Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що прийняття рішення про збільшення статутного капіталу за рахунок додаткових вкладів інших учасників без врахування на засадах пропорційності частки позивача та без надання йому можливості реалізувати переважне право на внесення додаткового вкладу, з подальшим перерозподілом часток учасників, свідчить про невідповідність такого рішення вимогам законодавства та порушення корпоративних прав позивача як учасника підприємства.
Суд зазначає, що у спірних правовідносинах, що склалися між сторонами у цій справі, поновлення порушених корпоративних прав позивача у разі здійснення їх захисту в судовому порядку безпосередньо пов`язане зі здійсненням державної реєстрації змін до відомостей про відповідача 1 (ПСП "Решетилівський інкубатор"), тобто пов`язане з відносинами у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а тому ефективність обраного позивачем способу захисту його порушених корпоративних прав визначається з урахуванням можливості у разі задоволення позову поновити такі права, у цьому випадку здійснити державну реєстрацію змін до відомостей щодо товариства (підприємства).
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців регулюються Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань".
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 1 зазначеного Закону, заявник - позивач або уповноважена ним особа - у разі подання судового рішення, що набрало законної сили та має наслідком зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі або про заборону вчинення реєстраційних дій в Єдиному державному реєстрі.
Відповідно до підпунктів «д», «е» пункту 3 частини п`ятої статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю подаються такі документи:
- судове рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві;
- судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю.
За приписами пункту 2 частини першої статті 25 зазначеного Закону державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо, зокрема:
- визнання повністю або частково недійсними рішень засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу;
- скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі.
Суд констатує, що перелік судових рішень, на підставі яких проводиться державна реєстрація змін до відомостей щодо розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, розмірів часток учасників такого товариства чи склад учасників товариства, стягнення з відповідача частки за заявою учасника такого товариства, чітко визначений статтею 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" і є вичерпним.
Суд зауважує, що на сьогодні існує стала та послідовна судова практика Великої Палати Верховного Суду щодо способу захисту особи, яка вважає, що її право чи законний інтерес порушені змінами у складі чи розподілі часток учасників товариства з обмеженою відповідальністю.
Так, у постанові від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 Великою Палатою Верховного Суду, зазначено, що:
- позовні вимоги про визнання рішення загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю недійсним, визнання недійсним статуту чи недійсними змін до нього, визнання права власності на частку у статутному капіталі товариства не відповідають належним та ефективним способам захисту, оскільки їх задоволення не може бути підставою для внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань;
- вичерпний перелік способів захисту учасників товариств з обмеженою відповідальністю або з додатковою відповідальністю міститься у статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", норми якого є спеціальними для зазначених товариств. Належним способом захисту у цьому разі є позов про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства (підпункт «д» пункту 3 частини п`ятої статті 17 цього Закону). Відповідачами за таким позовом є не тільки господарське товариство, але й особи - учасники товариства, які внаслідок задоволення позову можуть бути позбавлені своїх часток у статутному капіталі або їх частин у грошовому або відсотковому виразі;
- за змістом позовної заяви позивач прагне відновлення становища, яке існувало до порушення його прав, тобто відновлення попереднього складу учасників. Позивач може мати законний інтерес у такому відновленні, оскільки участь у товаристві з обмеженою відповідальністю передбачає співпрацю у вищому органі з невеликою, як правило, кількістю учасників, а тому учаснику товариства з обмеженою відповідальністю може бути не байдуже, хто саме входить до складу вищого органу;
- вирішуючи питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту, суди мали врахувати баланс інтересів усіх учасників і самого товариства, уникати зайвого втручання в питання діяльності товариства, які вирішуються виключно рішенням загальних зборів учасників товариства та надавати оцінку добросовісності відповідачів, які в разі задоволення позовних вимог будуть позбавлені своїх часток або їх частин у грошовому або відсотковому виразі.
Велика Палата Верховного Суду робить висновок про можливість позбавлення учасників - відповідачів своїх часток у статутному капіталі за рішенням суду, зокрема про визначення розміру статутного капіталу та розмірів часток учасників товариства, у такому разі суд має надавати оцінку добросовісності поведінки відповідачів.
У постанові від 02.09.2020 у справі № 904/1409/19 Верховний Суд послався на те, що аналіз частини п`ятої статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" свідчить про те, що учасник товариства з обмеженою/додатковою відповідальністю може звернутися до суду з позовом про визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою/додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві або ж з позовом про стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою/додатковою відповідальністю, які відповідно до зазначеної норми є належними способами захисту. При цьому за змістом згаданої норми Закону зазначені способи захисту (визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою/додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві та стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою/додатковою відповідальністю) є альтернативними.
В ухвалі від 15.09.2020 Велика Палата Верховного Суду, повертаючи справу № 5017/1221/2012 відповідній колегії суддів Верховного Суду, з огляду на відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, дійшла висновку про належні та ефективні способи захисту прав та інтересів позивача - учасника товариства, що полягають у відновленні становища, що існувало до визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників такого товариства, оскільки саме задоволення таких вимог після внесення законодавчих змін може бути підставою для самостійного ініціювання внесення до державного реєстру змін до відповідних відомостей про юридичну особу учасником товариства як заявником.
Суд зауважує, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду щодо належних та ефективних способів захисту прав та інтересів позивача - учасника товариства стосується випадку, коли позивач прагне відновити становище, яке існувало до стверджуваного порушення його прав або інтересів, заміняє віндикаційний позов або позов про визначення розміру капіталу та розміру часток учасників іншими вимогами (про визнання рішення загальних зборів недійсним, визнання недійсними змін до статуту, скасування реєстраційної дії/реєстраційного запису).
Слід зазначити, що під час розгляду справи за позовними вимогами про застосування належного способу захисту (визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою/додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві або ж позов про стягнення (витребування з володіння) частки (частини частки) у статутному капіталі товариства) відмова в позові з тих мотивів, що рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно, договір відчуження не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.06.2021 у справі № 906/1336/19 зазначила, що рішення загальних зборів учасників товариства, яке за своїм змістом не відповідає закону, не створює правових наслідків, оскільки застосування імперативної норми закону не може залежати від волі приватних осіб. Такі ж наслідки настають, якщо рішення загальних зборів учасників товариства за своїм змістом не відповідає правомірним нормам статуту, оскільки останній є локальним нормативним актом юридичної особи.
Верховний Суд вказує, що відсутність судового рішення про визнання недійсним рішення зборів учасників товариства, спрямованих на зміну складу учасників, розміру часток чи розміру статутного капіталу, не свідчить про чинність останніх. Під час розгляду справи за належною позовною вимогою, яка відповідає пункту 3 частини п`ятої статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", суд у мотивувальній частині рішення дає правову оцінку рішенням загальних зборів учасника товариства, які на думку позивача, призвели до порушення його прав.
Так, у постановах від 01.04.2020 у справі № 813/1056/18 та від 18.03.2020 у справі № 466/3221/16-а Велика Палата Верховного Суду вказала, що вичерпний перелік способів захисту особи, яка вважає, що її право чи законний інтерес порушені змінами у складі чи розподілі часток учасників товариства з обмеженою відповідальністю або з додатковою відповідальністю, міститься у статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", норми якого є спеціальними для зазначених товариств. У разі, якщо позивач прагне відновити склад учасників товариства, який існував до стверджуваного порушення його прав або інтересів, і таке відновлення не може бути здійснене шляхом стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства (підпункт «е» пункту 3 частини п`ятої статті 17 цього Закону), то належним способом захисту в цьому разі є позов про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства (підпункт «д» пункту 3 частини п`ятої статті 17 цього Закону). Відповідачами за таким позовом є не тільки господарське товариство, але й особи - учасники товариства, які внаслідок задоволення позову можуть бути позбавлені своїх часток у статутному капіталі або їх частин у грошовому або відсотковому виразі.
Зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду мають загальний характер та мають враховуватись при вирішенні питання щодо належності обраного позивачем способу захисту в усіх справах, що стосуються зміни розміру часток та відновлення складу учасників товариства, який існував до стверджуваного порушення прав або інтересів учасників товариства.
Отже, за наведеною позицією Великої Палати Верховного Суду застосування такого способу захисту як визначення розмірів часток учасників товариства має здійснюватися, якщо право особи на частку не може бути захищене у спосіб її стягнення (витребування з володіння) (постанова Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 925/1437/21).
Тобто, після вибуття в учасника частки, з подальшою зміною розміру часток учасників товариства та зміною розміру статутного капіталу товариства, в учасника немає іншого ефективного способу судового захисту порушеного права, окрім як звернення до суду з вимогою про встановлення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства.
Наведене вище відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 31.10.2024 у справі № 918/124/23, від 06.03.2025 у справі № 912/781/22.
Суд також враховує, що у справі № 907/922/21 Верховний Суд дійшов висновку, що ухвалення судом рішення про визначення розміру статутного капіталу та часток учасників товариства з обмеженою відповідальністю не є втручанням у виключну компетенцію загальних зборів учасників товариства та зазначив, що позов про визначення розміру статутного капіталу та розмірів часток учасників товариства є належним способом захисту прав позивача, якого виключено зі складу учасників товариства, і він вимагає повернення йому статусу учасника.
Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21 зазначила, що визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинно відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 906/1336/19 вказано, що "момент набуття права на частку у статутному капіталі (права власності) та момент набуття права з частки (права участі в господарському товаристві) різняться та можуть не збігатися у часі. Укладення правочину з відчуження частки у статутному капіталі є правовою підставою набуття права на частку (права власності на частку), а тому момент набуття права на частку може визначатися умовами такого правочину. Разом з тим моментом переходу корпоративних прав з частки у статутному капіталі, яка була передана іншій особі, є юридичний факт реєстрації в державному реєстрі зміни складу учасників за актом приймання-передачі, наданим однією із сторін".
Позивач, обираючи правильний спосіб захисту (визначення розміру статутного капіталу та часток учасників), має формулювати свої позовні вимоги з урахуванням змін у розмірі статутного капіталу та складі учасників, які відбулися після його виключення, прав та інтересів інших учасників товариства (п.49 постанови Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 924/700/21).
Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 2 ГПК України основною засадою (принципом) господарського судочинства є, зокрема, диспозитивність.
Однак, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що надміру формалізований підхід до заявлених позовних вимог (за яким позивач у позовній заяві повинен вказати спосіб захисту, визначений приписами ЦК України та ГК України) суперечить завданню господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (пункти 117 -118 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
Верховний Суд у постанові від 06.03.2025 у справі №912/781/22 звертає увагу на те, що рішення суду про визначення розміру статутного капіталу та часток учасників не має ретроспективної дії. Суд, ухвалюючи таке рішення, має врахувати всі ті зміни, які відбулися у товаристві з дати події, внаслідок якої з точки зору позивача були порушені його права (ухвалення рішення про виключення учасника, про внесення змін до статуту тощо).
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач обрав належний спосіб захисту у вигляді визначення розміру статутного капіталу та часток учасників ПСП "Решетилівський інкубатор". При цьому заявлені позовні вимоги сформульовані з урахуванням фактичних змін у складі учасників підприємства та розмірі належних їм часток, що відбулися після порушення корпоративних прав позивача, а також з урахуванням прав та інтересів учасників підприємства.
За таких обставин суд вважає обґрунтованим визначення статутного капіталу ПСП "Решетилівський інкубатор" у розмірі 33624,00 грн, який існував до встановленого порушення корпоративних прав позивача, із розподілом часток з урахуванням подальших змін у складі учасників підприємства.
Суд перевірив наведений позивачем розрахунок часток та встановив, що він відповідає зазначеному підходу. Зокрема, частка ОСОБА_2 визначається у розмірі 20 %, що становить 6724,80 грн, тоді як решта 80 % статутного капіталу розподіляється між актуальними учасниками підприємства пропорційно співвідношенню часток, які належать їм за відомостями ЄДР станом на час вирішення спору. За результатами такого розрахунку частка ОСОБА_1 становить 44,55 %, що відповідає 14980,16 грн, ОСОБА_3 – 11,81 %, що відповідає 3973,01 грн, ОСОБА_5 – 11,82 %, що відповідає 3973,02 грн, ОСОБА_4 – 11,82 %, що відповідає 3973,01 грн.
Зазначені частки у сукупності становлять 100 % статутного капіталу підприємства, а їх грошовий еквівалент 33624,00 грн. Отже, наведений позивачем розрахунок є математично правильним та враховує як відновлення належної йому частки у розмірі 20%, так і подальші зміни у складі учасників та співвідношенні їхніх часток.
Посилання апелянтів на принцип добросовісності та доктрину заборони суперечливої поведінки не спростовують висновків суду, оскільки встановлені у справі № 917/285/20 обставини свідчать про відсутність чинного волевиявлення позивача на припинення корпоративних прав та недійсність рішення, яким такий вихід було оформлено. Саме по собі невчинення позивачем протягом певного часу дій щодо реалізації корпоративних прав не може ототожнюватися з відмовою від статусу учасника або згодою з його незаконним припиненням. Відтак звернення позивача до суду з даним позовом з метою визначення його корпоративного становища та належної йому частки не свідчить про суперечливість його поведінки чи зловживання правом, а спрямоване на відновлення порушених корпоративних прав.
Доводи скаржників про добросовісність інших учасників та їх покладення на відомості ЄДР не спростовують права позивача на судовий захист та не змінюють правових наслідків встановленого судом незаконного припинення його корпоративних прав. 
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми:
(1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер;
(2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями;
(3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах.
Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Також колегія суддів враховує, що критеріями сумісності заходу втручання у право власності із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є такі обставини:
- чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі. Тобто втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції є, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. Водночас відсутність такого порушення є тоді, коли дотримані всі три критерії.
Отже, повинне існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
У питаннях оцінки "пропорційності", як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, ЄСПЛ визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.
Водночас заходи захисту, на які посилається ЄСПЛ, стосуються не лише втручання держави, а й приватних осіб, і можуть мати превентивний або виправний характер.
Так, ЄСПЛ встановив, що навіть у "горизонтальних" відносинах (тобто у відносинах, заснованими на юридичній рівності між їх учасниками) можуть бути застосовані міркування про суспільний інтерес, які передбачають накладення певних зобов`язань на державу. Тобто відповідні заходи, необхідні для захисту права власності, можуть бути застосовані у справах, пов`язаних із судовими процесами між особами чи компаніями (див. справи "Zolotas v. Greece (no. 2), 2013, § 39; Saraз and Others v. Turkey, 2021, § 70).
Коли справа стосується звичайних економічних відносин між приватними сторонами, такі позитивні зобов`язання є більш обмеженими. Тому стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не може тлумачитися як така, що накладає на Договірні держави будь-які загальні зобов`язання покривати борги приватних осіб.
Аналіз змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить про те, що зазначена норма не містить чітких процедурних вимог або зобов`язань процесуального характеру, що стосуються як державних органів, так і у справах між приватними сторонами. Якщо втручання у право на мирне володіння "майном" вчинене приватною особою, то для держави виникає позитивне зобов`язання забезпечити у своїй правовій системі відповідні процедури, щоб майнові права були достатньо захищені законом і щоб існували ефективні засоби правового захисту, за допомогою яких "жертва втручання" може відстояти свої права.
Так, ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що держави зобов`язані забезпечити судові процедури, які пропонують необхідні процесуальні гарантії, тобто, дозволяють національним судам і трибуналам ефективно та справедливо вирішувати спори між приватними особами (див. справи "Kotov v. Russia" [ВП], 2012, § 114; "Sovtransavto Holding v. Ukraine", 2002, § 96; "Anheuser-Busch Inc. v. Portugal" [ВП], 2007, § 83; "Freitag v. Germany", 2007, § 54; "Shesti Mai Engineering OOD and Others v. Bulgaria", 2011, § 79; "Plechanow v. Poland", 2009, § 100; "Ukraine-Tyumen v. Ukraine", 2007, § 51; "Antonopoulou v. Greece" (ріш.), 2021, § 57; "Nikolay Kostadinov v. Bulgaria", § 54).
Отже, незалежно від суб`єкта звернення до суду (чи це фізична, чи юридична особа), держава повинна забезпечувати таким особам можливість захистити свої права, в тому числі, і шляхом надання можливості звернення до суду з відповідним позовом.
Судом при ухваленні оскаржуваного рішення враховано, що відновлення становища, яке існувало на час порушення прав позивача з метою захисту його корпоративних прав, які порушені через незаконність його виключення зі складу учасників підприємства, становить легітимну мету та є пропорційним втручанням у право володіння спірним майном.
Судова колегія зазначає, що при визначенні розміру статутного капіталу та часток позивачем враховано подальші зміни у складі учасників підприємства та розмірі належних їм часток. Такий підхід відповідає належному способу захисту корпоративних прав, за якого правове становище позивача відновлюється з урахуванням змін, що відбулися після порушення його прав. 
Відтак доводи апелянтів про необхідність відмови у позові з огляду на добросовісність інших учасників є безпідставними, оскільки обраний позивачем спосіб захисту забезпечує визначення часток усіх учасників підприємства з урахуванням, зокрема, змін, що відбулися після порушення корпоративних прав позивача.
Щодо доводів апелянтів про пропуск строку та необхідність оскарження реєстраційних дій, то за висновками викладеними вище у цій постанові позивач обрав правильний спосіб захисту (визначення розміру статутного капіталу та часток учасників), такий спосіб захисту прямо визнається судовою практикою належним для відновлення корпоративних прав особи, незаконно позбавленої статусу учасника.
Також суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання відповідачів 1, 2 на пропуск позивачем строків позовної давності, з огляду на таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Разом з тим, 11.03.2020 у зв`язку з розповсюдженням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Вказаною постановою на всій території України запроваджено карантин в період з 12.03.2020. У подальшому карантин неодноразово продовжувався та був відмінений постановою від 27.06.2023 № 651 з 24 год. 00 хв. 30.06.2023.
Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".
Окрім того, відповідно до п.п. 2) п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" №2120-IX від 15.03.2022 (який набрав чинності 17.03.2022) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
В подальшому, ч. 2 ст. 1 Закону України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" №3450-IX від 08.11.2023 (який набрав чинності 30.01.2024) п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в такій редакції: У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в України" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Відновлення строків позовної давності передбачено Законом від 14.05.2025 №4434-IX "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" (далі - Закон №4434). Закон №4434 передбачає виключення з ЦК України пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення".
Закон №4434 набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його офіційного опублікування. Зазначений Закон опубліковано в офіційному друкованому виданні "Голос України" від 03.06.2025 №108, отже, він набрав чинності 04.09.2025, і саме з цієї дати було поновлено перебіг строків позовної давності, передбачених ЦК України (постанова Верховного Суду від 04.12.2025 у справі № 927/520/22).
Отже, перебіг позовної давності продовжувався та зупинявся у зв`язку із введенням карантину та воєнного стану, а тому навіть у разі застосування до спірних правовідносин загальної позовної давності на час подання позову позовна давність не спливла, що також свідчить про відсутність підстав для застосування наслідків її спливу.
Враховуючи вищевикладене в сукупності, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позову. 
Наведене свідчить, що доводи скаржників про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення господарського суду.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків судів, суд апеляційної інстанції враховує висновки, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Шевельов проти України").
Щодо інших аргументів учасників справи, то вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як враховуючи рішення Європейського суду з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010), суд апеляційної інстанції зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому відсутні підстави для його скасування.
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення господарського суду в оскаржуваній частині - без змін.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржників.
Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Решетилівський інкубатор", ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 19.05.2026 у справі №917/2276/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 17.08.2026.

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя П.В. Демідова 

Суддя В.В. Лакіза