ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2026 року 
м. Київ
справа № 758/4906/15-ц
провадження № 61-6511св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач (відповідач) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач) - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 ,
третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_5 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Марченко Віталій Олександрович, на рішення Подільського районного суду м. Києва, в складі судді Гребенюка В. В., від 25 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., 
Журби С. О., від 19 вересня 2023 року, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_1 . 
1. У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя.
2. Позов ОСОБА_1 мотивований тим, що з 06 травня 2006 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .
3. Зазначає, що з 2005 року вони разом, як подружжя, почали проживати у будинку АДРЕСА_1 .
4. На той момент будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, перебував у власності матері відповідачки - ОСОБА_3 .
5. Позивач вказує, що у період з 2005 року до 2008 року у будинку проводився капітальний ремонт, у якому він спільно з ОСОБА_2 та її сестрою ОСОБА_5 брав участь.
6. 14 червня 2010 року ОСОБА_3 ввела в експлуатацію добудовану частину будинку, а 16 березня 2011 року - подарувала спірний житловий будинок та земельну ділянку своїм дочкам: ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в рівних частинах.
7. 29 квітня 2011 року сторони уклали шлюбний договір, за умовами якого все належне їм майно, у тому числі набуте до шлюбу, в тому числі шляхом дарування та спадкування, є спільною власністю подружжя.
8. В подальшому відносини між подружжям погіршилися, 
ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою щодо поділу майна, однак отримав відмову.
9. Вважаючи своє право порушеним, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати 1/2 частину житлового будинку 
АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; 
- у порядку поділу майна виділити йому у власність 1/4 частину житлового будинку, а також визнати за ним право власності на 1/4 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі
10. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 січня 
2016 року, позов задоволено. 
Визнано 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
У порядку поділу майна подружжя виділено у власність ОСОБА_1 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину земельної ділянки, за кадастровим номером 8000000000:85:154:0012, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
11. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що за умовами шлюбного договору від 29 квітня 2011 року ОСОБА_1 належить право власності на 1/4 частину нерухомого майна, набутого ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 16 березня 2011 року, яке підлягає виділу в порядку поділу майна подружжя.
12. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва 
від 21 січня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
13. Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що за умовами укладеного між сторонами шлюбного договору фактично відбулось набуття   ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, на що суди попередніх інстанцій не звернули уваги, неповно встановили фактичні обставини справи щодо відповідності умов шлюбного договору встановленим законом обмеженням щодо його укладення та дійшли передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову 
ОСОБА_1 .
Короткий зміст позовних вимог  ОСОБА_2 , ОСОБА_5 .
14. У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до 
ОСОБА_1 про визнання шлюбного договору недійсним. 
15. Позов ОСОБА_2 мотивований тим, що цей договір укладений нею під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах, оскільки у той період часу вона, будучи вагітною, побоювалася, що ОСОБА_1 у випадку неукладення договору розірве з нею стосунки і майбутня дитина залишиться без батька.
16. Крім того, на підставі шлюбного договору неможливий перехід права власності на майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а відтак, це є підставою для визнання його недійсним.
17. Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним шлюбний договір від 29 квітня 2011 року, укладений між нею та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренко Н. О. 
18. У травні 2016 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , про визнання шлюбного договору недійсним.
19.  ОСОБА_5 зазначила, що є співвласником спірного будинку та земельної ділянки, а майнові права на будинок та земельну ділянку не могли бути предметом шлюбного договору, оскільки права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації.
20. Вказує, що оскільки вона є співвласником нерухомого майна, то укладення договорів, предметом яких були спірні будинок та земельна ділянка, було можливе лише після виділу в натурі або встановлення порядку користування будинком та ділянкою.
21. Оскільки шлюбний договір порушує її права як співвласниці, 
ОСОБА_5 просила суд визнати недійсним шлюбний договір від 29 квітня 
2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 
Макаренко Н. О. 
Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі
22. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року об`єднано цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_5 , про визнання шлюбного договору недійсним, за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 до 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору недійсним (справа № 758/12618/15-ц) зі справою за позовом ОСОБА_1 до 
ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (справа № 758/4906/15-ц). Справі присвоєно єдиний номер 758/4906/15-ц.
23. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 березня 
2021 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання шлюбного договору недійсним відмовлено.
У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання шлюбного договору недійсним відмовлено.
24. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що за шлюбним договором не може передаватися право на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на частину спірних об`єктів нерухомості.
25. Крім того, суд врахував, що відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 жовтня 2020 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка, на якій розташований будинок, кадастровий номер 8000000000:85:154:0012, належать ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках (1/2) на підставі договору про розподіл спільного майна, серія та номер: 1172, виданий 02 жовтня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою О. В.
26. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині вирішення її зустрічного позову, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.
27. Київський апеляційний суд постановою від 03 серпня 2021 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання шлюбного договору недійсним змінив, виклавши його мотивувальну частину в редакції своєї постанови.
28. Не погодившись із постановою апеляційного суду в частині вирішення її зустрічного позову, ОСОБА_2 оскаржила його в касаційному порядку.
29. Постановою Верховного Суду від 24 листопада 2022 рокукасаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року залишено без змін.
30. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.
31. Постановою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 березня 2021 року в оскаржуваній частині залишено без змін. 
32. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з мотивами такої відмови, викладеними у рішенні Подільського районного суду м. Києва 
від 25 березня 2021 року. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
33. У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат 
Марченко В. О., просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , ухваливши в цій частині нове судове рішення про задоволення його позову. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
34. У травні 2024 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат 
Марченко В. О., подав касаційну скаргу на рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року.
35. Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження та витребувано із суду першої інстанції матеріали справи 
№ 758/4906/15, які у грудні 2024 року надійшли до Верховного Суду.
36. Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2026 року задоволено заяву судді-доповідача Сердюка В. В. про самовідвід.
37. Протоколом повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 02 червня 2026 року у зв`язку із самовідводом судді-доповідача Сердюка В. В. суддею-доповідачем у справі визначено суддю Шиповича В. В. 
38. Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
39. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 752/22220/16 (провадження № 61-5433св18), від 30 січня 2018 року у справі № 756/7489/15 (провадження № 61-1744св18), від 13 березня 2019 року у справі № 457/74/16 (провадження № 61-11825св18) та у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
40. Касаційна скарга мотивована тим, що сторони у шлюбному договорі не передавали у власність один одному нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а тільки встановили правовий режим майна. 
41. Вказує, що умови шлюбного договору не суперечать статтям 93, 97 СК України, оскільки перехід права власності на нерухоме майно від одного власника до іншого, яке підлягає державній реєстрації, не відбувся. Шлюбний договір по своїй суті відповідає внутрішній волі як чоловіка, так і дружини, і складений на майбутнє з метою врегулювання майнових відносин між ними.
42. Звертає увагу на дійсність укладеного між сторонами шлюбного договору від 29 квітня 2011 року.
43. З урахуванням нескасованої ухвали Подільського районного суду 
м. Києва від 06 травня 2015 року щодо заборони відчуження 1/2 частини житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки, вважає, що суд апеляційної інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, оскільки відчуження майна на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є незаконним.
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
44. У грудні 2024 року ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
ОСОБА_2 подали відзиви на касаційну скаргу, доводи яких не можуть бути враховані, оскільки вказані відзиви подані з пропуском строку, визначеного ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2024 року, відповідно до якої учасники справи можуть подати відзиви на касаційну скаргу у строк десяти днів з дня вручення ухвали.
45. Колегією суддів не встановлено підстав для продовження строку на подання відзивів, оскільки копію ухвали Верховного Суду від 01 жовтня 
2024 рокуОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 отримали 26 листопада 2024 року, а відзиви надіслали 09 грудня 2024 року. Крім того, з відповідними клопотаннями про продовження строку ОСОБА_5 , 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не звертались. 
Інші процесуальні звернення, які надійшли до Верховного Суду
46. У квітні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат 
Марченко В. О., надіслав письмові пояснення, у яких звертає увагу, що на його думку, ОСОБА_2 діє недобросовісно.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
47. 06 травня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб.
48. 16 березня 2011 року між ОСОБА_3 (з однієї сторони) та 
ОСОБА_5 , ОСОБА_2 (з іншої сторони) укладено два договори дарування.
Цими договорами ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку під ним.
49. 29 квітня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений шлюбний договір, відповідно до підпункту г) пункту ІІ.2 якого, спільною сумісною власністю подружжя визнається майно, набуте чоловіком або дружиною за часу шлюбу, на підставі договору дарування або у порядку спадкування, майно, передане кожним з подружжя, що є нашою особисто приватною власністю за умови нотаріального посвідчення угоди про таку передачу.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
50. Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
51. Відповідно до частин першої-другої, четвертої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
52. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 березня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року переглядаються Верховним Судом в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .
53. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути 
будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
54. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
55. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
56. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
57. Відповідно до частин першої, другої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
58. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку.
59. Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
60. Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
61. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
62.  ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя, зокрема, частини житлового будинку та земельної ділянки по 
АДРЕСА_1 , посилався на те, що 29 квітня 2011 року сторони уклали шлюбний договір, за умовами якого все належне їм майно, у тому числі набуте до шлюбу, в тому числі шляхом дарування та спадкування, є спільною власністю подружжя, а оскільки ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 16 березня 2011 року отримала в дар від матері ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку і земельної ділянки, ОСОБА_1 вважав, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу шляхом виділення йому у власність їх 1/4 частини.
63. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, керуючись положеннями частини п`ятої статті 93 СК України, виходив з того, що за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. 
64. При цьому суди встановили, що на час вирішення спору житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка, на якій розташований будинок, кадастровий номер 8000000000:85:154:0012, належать ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках (1/2) на підставі договору про розподіл спільного майна.
65. Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
66. Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
67. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
68. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
69. Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц).
70. З урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
71. Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.
72. Під час розгляду справи в суді першої інстанції суд залучив до участі у розгляді справи як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, 18 вересня 2020 року - ОСОБА_4 , а 22 лютого 2021 року - ОСОБА_3 . 
73. Звертаючись до районного суду з відповідною заявою ОСОБА_4 вказував, що ОСОБА_1 оспорює право власності на майно (житловий будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1 ), яке також оспорюється ним у справі № 758/2529/16-ц за позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору недійсним.
74. В свою чергу ОСОБА_3 , звертаючись до суду першої інстанції, вказувала, що вона є власником 1/2 частини спірного нерухомого майна, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 жовтня 2020 року.
75. У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 звертав увагу апеляційного суду на те, що для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відповідачка 
ОСОБА_2 повинна бути власником/співвласником спірного майна, а відсутність у неї відповідних речових прав на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 виключає можливість задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки на час розгляду справи право власності на спірну нерухомість належить не відповідачці ОСОБА_2 , а залученим до участі у справі третім особам: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
76. Під час повторного перегляду справи її учасники неодноразово звертали увагу суду на те, що ОСОБА_2 не є належним відповідачем за позовом ОСОБА_1 , оскільки вже не є власником 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що підтверджено рішенням Подільського районного суду м. Києва від 29 листопада 2021 року у справі № 758/2529/16-ц, яким встановлено факт перебування ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_3 з 22 квітня 1998 року до 01 січня 2004 року; встановлено факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 з ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року до моменту звернення з таким позовом 25 лютого 2016 року; визнано житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою кадастровий номер № 8000000000:85:154:0012 об`єктом права спільної сумісної власності позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
77. У заяві від 18 вересня 2023 року ОСОБА_4 повідомив суд, що:
- 16 вересня 2020 року між ОСОБА_3 та її дочками ОСОБА_2 і ОСОБА_5 був укладений договір про розірвання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, по АДРЕСА_1 
від 16 березня 2011 року;
- 02 жовтня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений нотаріально посвідчений договір про розподіл спільного майна, придбаного за час спільного проживання без реєстрації шлюбу, згідно з яким припинено право спільної власності на житловий будинок та земельну ділянку по 
АДРЕСА_1 ;
- рішенням Подільського районного суду м. Києва від 29 листопада 
2021 року у справі № 758/2529/16-ц, яке набрало законної сили, визнано житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за тією ж адресою кадастровий номер № 8000000000:85:154:0012 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
78. На час прийняття апеляційним судом оскарженої постанови 
від 19 вересня 2023 року матеріали справи містили інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформовану станом на 05 вересня 2023 року, відповідно до якої житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка, на якій розташований будинок, кадастровий номер 8000000000:85:154:0012, належать ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках (1/2) на підставі договору про розподіл спільного майна, серія та номер: 1172, виданий 
02 жовтня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою О. В. Право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстроване 02 жовтня 2020 року.
79. Отже на час ухвалення судами оскаржених в межах цього касаційного провадження судових рішень по суті спору ОСОБА_2 не була і не могла бути належним відповідачем за вимогами ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/4 частину спірного будинку та 1/4 частину спірної земельної ділянки, які вже належали іншим особам ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) незалученим до справи як співвідповідачі, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову незалежно від інших доводів.
80. Висновки судів по суті вирішення спору мають бути зроблені за належного суб`єктного складу сторін справи, тому колегія суддів відхиляє доводи заявника про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків, викладених постановах Верховного Суду 
від 04 квітня 2018 року у справі № 752/22220/16 (провадження № 61-5433св18), від 30 січня 2018 року у справі № 756/7489/15 (провадження № 61-1744св18), 
від 13 березня 2019 року у справі № 457/74/16 (провадження № 61-11825св18) та у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі 
№ 6-230цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
81. Доводи ОСОБА_1 про те, що  ОСОБА_3 і ОСОБА_4 набули право власності на спірне майно незаконно, можуть бути перевірені під час вирішення позовних вимог заявлених до цих осіб, як відповідачів.
82. Процесуальний статус відповідача та третьої особи у цивільній справі є відмінним.
83. За цих обставин, суди правильно відмовили в позові ОСОБА_1 проте помилились з мотивами такої відмови, що є підставою для зміни рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 березня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , шляхом викладення мотивів відмови в позові в редакції цієї постанови Верховного Суду, оскільки в позові 
ОСОБА_1 необхідно було відмовити через неналежний суб`єктний склад відповідачів.
84. За загальним правилом, відмова в позові з підстав неналежного суб`єктного складу не перешкоджає повторному зверненню до суду із вимогами до належних відповідачів.
85. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
86. За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Марченко Віталій Олександрович, задовольнити частково.
2. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про поділ спільного майна подружжя, змінити в частині мотивів відмови у позові, виклавши їх в редакції цієї постанови Верховного Суду.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	Є. В. Синельников І. Ю. Гулейков О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович