ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2026 року 
м. Київ
справа № 640/7408/20
адміністративне провадження № К/990/18895/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Руденко Андрій Олександрович, на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року (суддя: Перепелиця А.М.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року (колегія у складі суддів: Оксененка О.М., Ганечко О.М., Кузменко В.В.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: Рада національної безпеки і оборони України, Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Міністерства закордонних справ України (далі - відповідач 1), Кабінету Міністрів України (далі - відповідач 2), треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: Рада національної безпеки і оборони України (далі - третя особа 1) та Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України (далі - третя особа 2), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України, що полягає у невнесенні до Кабінету Міністрів України пропозиції про скасування санкцій щодо ОСОБА_1 шляхом виключення позиції 1590 з Додатку 1 рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введеного в дію відповідним Указом Президента України від 21 червня 2018 року №176/208 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 21 червня 2018 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» відповідно до Порядку підготовки пропозицій Кабінету Міністрів України щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 888;
- зобов`язати Міністерство закордонних справ України внести до Кабінету Міністрів України пропозиції про скасування санкцій щодо ОСОБА_1 шляхом виключення позиції 1590 з Додатку 1 рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введеного в дію відповідним Указом Президента України від 21 червня 2018 року №176/208 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 21 червня 2018 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» відповідно до Порядку підготовки пропозицій Кабінету Міністрів України щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 888;
- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України, що полягає у невнесенні до Ради національної безпеки і оборони України пропозиції про скасування щодо ОСОБА_1 санкцій шляхом виключення позиції 1590 з Додатку 1 рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введеного в дію відповідним Указом Президента України від 21 червня 2018 року №176/208 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 21 червня 2018 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)»;
- зобов`язати Кабінет Міністрів України внести до Ради національної безпеки і оборони України пропозиції про скасування щодо ОСОБА_1 санкцій шляхом виключення позиції 1590 з Додатку 1 рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введеного в дію відповідним Указом Президента України від 21 червня 2018 року №176/208 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 21 червня 2018 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)».
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що передбачені статтею 3 Закону України «Про санкції» підстави для застосування до нього санкцій відсутні, оскільки він не вчиняв дій, які створюють реальні чи потенційні загрози національним інтересам або безпеці України, її суверенітету і територіальній цілісності, сприяють терористичній діяльності чи порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства або держави. 
Позивач указав, що внаслідок застосування до нього санкцій рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 02 травня 2018 року (у редакції рішення від 21 червня 2018 року) він позбавлений можливості розпоряджатися власним майном, користуватися банківськими послугами та отримувати кошти, що, за його твердженням, істотно ускладнило його матеріальне становище та можливість фінансово забезпечувати сім`ю. Крім того, перебування у санкційному списку, за доводами позивача, негативно вплинуло на його репутацію та соціальні зв`язки.
З метою врегулювання спору в досудовому порядку позивач неодноразово звертався до Президента України, Кабінету Міністрів України та Міністерства закордонних справ України із запитами щодо підстав його включення до санкційного списку. Водночас, як зазначив позивач, станом на 27 березня 2020 року Кабінет Міністрів України та Міністерство закордонних справ України не надали інформації та документів, які б підтверджували підстави застосування до нього санкцій, і не вжили заходів для припинення порушення його прав.
У зв`язку із цим позивач вважав, що бездіяльність Міністерства закордонних справ України та Кабінету Міністрів України порушує його права, свободи та законні інтереси.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року, позов задоволено повністю.
Постановою Верховного Суду від 30 травня 2023 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
На виконання пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, справу передано до Київського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року (суддя Перепелиця А.М.) прийнято справу до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року (суддя Перепелиця А.М.), з урахуванням ухвали від 25 жовтня 2023 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України, Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: Рада національної безпеки і оборони України та Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України в частині позовних вимог до Міністерства закордонних справ України залишено без розгляду, виключено зі складу відповідачів Міністерство закордонних справ України.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року (суддя Перепелиця А.М.) провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: Рада національної безпеки і оборони України, Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії закрито на підставі пункту 8 частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що 24 листопада 2021 року Кабінет Міністрів України прийняв розпорядження № 1507 «Про внесення пропозицій щодо внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яким запропонував Раді національної безпеки і оборони України виключити позицію 1590 (щодо ОСОБА_1 ) додатку 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 21 червня 2018 року «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введеного у дію Указом Президента України від 21 червня 2018 року №176. Зазначене розпорядження листом від 25 листопада 2021 року № 38504/0/2-21 надіслано на розгляд до Ради національної безпеки і оборони України. За висновком цього суду, прийняттям зазначеного розпорядження Кабінет Міністрів України усунув порушення, яке було предметом спору у цій справі, що є підставою для закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 328 КАС України.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року (колегія у складі суддів: Оксененка О.М., Ганечко О.М., Кузменко В.В.) ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що прийняттям розпорядження від 24 листопада 2021 року № 1507-р Кабінет Міністрів України усунув порушення, яке було предметом спору, що зумовлює закриття провадження у справі. Доводи позивача про те, що прийняття зазначеного розпорядження не поновлює його порушених прав, оскільки Радою національної безпеки і оборони України це розпорядження не розглянуто, суд апеляційної інстанції відхилив, зазначивши, що це питання виходить за межі предмета спору та не охоплюється заявленими позовними вимогами. Також суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги посилання позивача на подання ним заяви про зміну предмета позову, указавши, що ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, у задоволенні такої заяви позивачу відмовлено.
Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Руденко Андрій Олександрович, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Скаржник зазначає, що, закриваючи провадження у справі, суди не дослідили обставин прийняття Кабінетом Міністрів України розпорядження від 24 листопада 2021 року № 1507-р та його подальшого розгляду Радою національної безпеки і оборони України.
За твердженням ОСОБА_1 , зазначене розпорядження було прийнято на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у цій справі. Cкаржник вважає, що прийняття Кабінетом Міністрів України такого розпорядження на виконання та під умовою чинності судового рішення не свідчить усунення допущених відповідачем порушень.
За доводами ОСОБА_1 , скасування Верховним Судом постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у цій справі позбавляє його можливості скасувати накладені на нього санкції за наслідком розгляду такого розпорядження, оскільки його було прийнято Кабінетом Міністрів України під умовою чинності рішення суду у цій справі.
Отже, прийняття Кабінетом Міністрів України розпорядження від 24 листопада 2021 року № 1507-р на виконання рішення суду та під умовою наявності та чинності постанови суду, на думку скаржника, не поновлює порушених прав ОСОБА_1 , а відтак не може бути підставою для закриття провадження у справі.
На підтвердження своєї позиції скаржник посилається також на позицію Ради національної безпеки і оборони України. Так, у листі Апарату Ради національної безпеки і оборони України від 31 січня 2024 року № 235/22-01 зазначено про доцільність скасування розпорядження Кабінету Міністрів України від 24 листопада 2021 року № 1507-р у зв`язку зі скасуванням судових рішень, які були підставою для його прийняття.
Крім того, ОСОБА_1 посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 800/369/17 та постановах Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 620/3662/21 і від 17 липня 2023 року у справі №640/16890/20. На думку скаржника, відповідно до цих висновків у розумінні пункту 8 частини першої статті 238 КАС України усунення відповідачем порушення має бути самостійним та таким, що не зумовлене виконанням судового рішення.
У зв`язку з цим скаржник вважає, що прийняття Кабінетом Міністрів України розпорядження від 24 листопада 2021 року № 1507-р у зв`язку з набранням законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року не може свідчити про добровільне та самостійне усунення порушення. Відтак, на переконання скаржника, суди безпідставно визнали зазначені обставини підставою для закриття провадження у справі.
Окремо ОСОБА_1 зазначає, що після заявлення Кабінетом Міністрів України клопотання про закриття провадження у справі він подав заяву про зміну предмета позову. Необхідність зміни позовних вимог, за твердженням скаржника, була зумовлена зміною фактичних обставин справи, а саме прийняттям відповідачем 2 розпорядження від 24 листопада 2021 року № 1507-р.
У цій заяві позивач просив доповнити позов такими вимогами:
- визнати протиправними дії Кабінету Міністрів України, що полягають у прийнятті розпорядження від 24 листопада 2021 року № 1507-р «Про внесення пропозицій щодо внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» із посиланням як на підставу його прийняття на набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у справі № 640/7408/20;
- зобов`язати Кабінет Міністрів України внести зміни до розпорядження від 24 листопада 2021 року № 1507-р «Про внесення пропозицій щодо внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», виключивши з нього посилання на судове рішення у справі № 640/7408/20, та після внесення відповідних змін подати це розпорядження на розгляд Ради національної безпеки і оборони України.
Скаржник вважає, що суди безпідставно відмовили у задоволенні його заяви про зміну предмета позову, помилково виходячи з того, що запропоновані позивачем зміни одночасно стосуються і предмета, і підстав позову.
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України просило відмовити в її задоволенні у зв`язку з її необґрунтованістю.
Кабінет Міністрів України у відзиві на касаційну скаргу просив залишити її без задоволення.
Рада національної безпеки і оборони України правом на подання пояснень щодо касаційної скарги не скористалася.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Руденко Андрій Олександрович, на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року у справі № 640/7408/20.
Вказаною ухвалою витребувано з Київського окружного адміністративного суду матеріали справи № 640/7408/20.
Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2025 року повторно витребувано з Київського окружного адміністративного суду матеріали справи № 640/7408/20.
Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2026 року повторно витребувано з Київського окружного адміністративного суду матеріали справи №640/7408/20.
28 серпня 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи №640/7408/20.
Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2026 року призначено справу до розгляду.
Іншою ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2026 року виправлено описку, допущену в ухвалі Верховного Суду від 04 червня 2024 року в частині складу учасників справи.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 є громадянином України, був депутатом Верховної Ради АР Крим VІ скликання.
Рішенням Ради національної безпеки і оборони України «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» від 21 червня 2018 року, введеного в дію відповідним Указом Президента України від 21 червня 2018 року №176/208 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 21 червня 2018 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) відповідно до Закону України «Про санкції».
Відповідно до пункту 1590 додатку 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 21 червня 2018 року до ОСОБА_1 безстроково застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) відповідно до Закону України «Про санкції», а саме: блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном; запобігання виведенню капіталів за межі України; інші санкції, що відповідають принципам їх застосування, встановленим цим Законом.
02 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з листом до Президента України Порошенка П.О. з вимогою виключити його з санкційного списку, уведеного в дію Указом Президента України від 14 травня 2018 року №126/2018 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 травня 2018 року «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)».
В указаній заяві позивачем було зазначено, що санкції щодо нього застосовано незаконно, оскільки він ніякою терористичною діяльністю не займався. Також вказано, що Прокуратурою Автономної Республіки Крим під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 42016010000000046 та № 42015000000000584, внесених до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 20 березня 2016 року, в рамках яких позивач був неодноразово допитаний в якості свідка, встановлено, що позивач дійсно був обраний депутатом Верховної Ради Автономної Республіки Крим VI скликання, будь-якої участі у засіданнях представницьких органів на тимчасово окупованій території півострова Крим не брав. З моменту захоплення Верховної Ради Автономної Республіки Крим участь у жодному із голосувань не брав.
Листом заступника секретаря РНБО України Литвиненка О. від 18 липня 2018 року №410/22-01 позивача повідомлено, що його звернення скеровано до Кабінету Міністрів України. Також, у вказаному листі висловлене прохання доручити заінтересованим органам виконавчої влади розглянути зазначене звернення та за результатами розгляду проінформувати заявника.
Не отримавши відповіді по суті питання, поставленого у своєму зверненні, позивач звернувся до Народного депутата України ОСОБА_2 .
Народним депутатом України ОСОБА_2 направлено депутатські звернення від 30 травня 2019 року №202 до Кабінету Міністрів України, Служби безпеки України та Ради національної безпеки та оборони України, в якому останній просив пояснити причини включення ОСОБА_1 до списку осіб, щодо яких застосовуються обмежувальні заходи (санкції); підготувати пропозиції щодо скасування щодо ОСОБА_1 санкцій шляхом виключення позиції 1590 з Додатку 1 рішення Ради національної безпеки і оборони України від 21 червня 2018 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введеного в дію Указом Президента України від 21 червня 2018 року №176; подати такі пропозиції до Ради національної безпеки і оборони України; притягнути до відповідальності осіб, винних у порушені прав громадянина України ОСОБА_1 .
Листом від 31 травня 2019 року № 11/10-1740 віце-прем`єр-міністром з питань європейської та євроатлантичної інтеграції України Климпуш-Цинцадзе І. повідомлено, що запит народного депутата України ОСОБА_2 , оголошений на засіданні Верховної Ради України 31 травня 2019 року щодо скасування санкцій стосовно громадянина ОСОБА_1 та доручено опрацювати Міністерству закордонних справ України.
Листом від 14 червня 2019 року № 8/5/Д-312/30-3362 Служба безпеки України повідомила Народного депутата України ОСОБА_2 , що Службою безпеки України не вносилися пропозиції до Ради національної безпеки і оборони України про застосування санкцій до ОСОБА_1 . Водночас, викладену в запиті інформацію враховано відповідними підрозділами Служби безпеки України в оперативно-службовій діяльності. За наявності підстав, буде вжито заходів реагування згідно з чинним законодавством України.
Листом від 14 червня 2019 року № 905/14-08/2-19 Секретарем РНБО України повідомлено Народного депутата України ОСОБА_2 , що пропозиції щодо застосування санкцій до вказаної депутатському запиті фізичної особи виносилися на розгляд Ради національної безпеки і оборони України Кабінетом Міністрів України (розпорядження від 18 квітня 2018 року №258-р). З огляду на викладене, депутатський запит направлено до Кабінету Міністрів України, як ініціатора застосування санкцій. Також повідомлено, що у випадку надходження пропозицій щодо скасування санкцій від уповноважених Законом України «Про санкції» органів, зокрема Кабінету Міністрів України, вони будуть винесені на розгляд РНБО України в установленому порядку.
У подальшому, народний депутат України ОСОБА_2 звернувся до Кабінету Міністрів України та Міністерства закордонних справ України з листом від 01 жовтня 2019 року № 14 з проханням підготувати пропозиції щодо скасування санкцій відносно ОСОБА_1 .
Листом від 11 жовтня 2019 року № 610/12-091-961 Міністерство закордонних справ України повідомило, що про результати опрацювання депутатського запиту Міністерство закордонних справ України інформувало Кабінет Міністрів України листом від 11 жовтня 2019 року №610/13994-218дск. Також зазначено, що з огляду на отриману від причетних центральних органів виконавчої влади та компетентних органів інформації, Міністерство закордонних справ України не має обґрунтованих підстав для внесення пропозицій стосовно змін до діючих санкцій.
Народний депутат України ОСОБА_2 звернувся до Кабінету Міністрів України з листом від 19 листопада 2019 року №15 з вимогою доручити Міністерству закордонних справ України негайно надати розгорнуту відповідь щодо підстав застосування до ОСОБА_1 санкцій, а також підготувати пропозиції щодо скасування санкцій шляхом виключення позицій 1590 з Додатку 1 рішення Ради національної безпеки і оборони України від 21 червня 2018 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», уведеного в дію Указом Президента України від 21 червня 2018 року №176.
Листом від 20 листопада 2019 року № 610/13-212/4-1141 Міністерством закордонних справ України повідомлено, що на виконання резолюцій віце-прем`єр-міністра з питань європейської та євроатлантичної інтеграції України від 14 червня 2019 року №19261/1/1-19 та від 14 червня 2019 року № 19237/1/1-19 щодо опрацювання депутатських запитів від 30 травня 2019 року № 202 та від 30 травня 2019 року № 203 Міністерство закордонних справ двічі зверталося до причетних центральних органів виконавчої влади та інших заінтересований відомств України з проханням у невідкладному порядку надати наявну, максимально повну інформацію щодо фактів по суті даного питання. Зважаючи на отриману від причетних центральних органів виконавчої влади та компетентних органів інформацію, Міністерство закордонних справ України не має відповідно до вимог чинного законодавства обґрунтованих підстав для внесення пропозицій стосовно змін до діючих санкцій.
ОСОБА_1 звернувся до Кабінету Міністрів України з листом від 18 грудня 2019 року, в якому просив внести до Ради національної безпеки і оборони України пропозиції про скасування щодо ОСОБА_1 санкцій шляхом, виключення позиції 1590 з Додатку 1 рішення Ради національної безпеки і оборони України від 21 червня 2018 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», уведеного в дію Указом Президента України від 21 червня 2018 року №176.
Листом від 17 січня 2020 року № 610/19-212/4-38 Міністерство закордонних справ України повідомило позивача, що воно не уповноважено самостійно приймати рішення у сфері застосування, скасування чи внесення змін до санкцій. Вказано, що Міністерство вчергове звернулося до органів влади з проханням терміново надати наявну у них максимально повну інформацію, що може слугувати підставою для внесення змін, доповнень чи перегляду (зняття) санкцій, що наразі застосовуються. Такі запити було направлено до Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства розвитку економіки, торгівлі і сільського господарства України, Міністерства фінансів України, Міністерства оборони України, Міністерства у справах ветеранів тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України, Служби безпеки України, Офісу Генерального прокурора України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної служби фінансового моніторингу України та Державної міграційної служби України.
Позивач, уважаючи протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України щодо невнесення до Кабінету Міністрів України пропозиції щодо скасування стосовно нього санкцій шляхом виключення позиції 1590 з Додатка 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введеного в дію Указом Президента України від 21 червня 2018 року № 176/2018, а також бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Ради національної безпеки і оборони України відповідної пропозиції, звернувся до суду з цим позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Водночас суд касаційної інстанції не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Предметом касаційного перегляду у цій справі є ухвала Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року, постановлена за результатами нового розгляду справи, залишена без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року, якою закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: Рада національної безпеки і оборони України, Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії.
Перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Суд виходить з такого.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Правова конструкція «суд, встановлений законом» є структурним елементом права на справедливий суд, закріпленого статтею 6 Конвенції, що передбачає дві умови відповідності цьому критерію: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).
У справі «Лавентс проти Латвії» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції, «суд» має завжди бути «встановленим законом». Це формулювання засвідчує принцип верховенства права, притаманний усій системі Конвенції та її протоколів. Адже правовий орган, що не є встановленим відповідно до законодавства, завжди буде позбавлений леґітимності, яка вимагається в демократичному суспільстві для вирішення справ приватних осіб. Вислів «встановлений законом» стосується не лише законності самого існування суду, а й складу суддів при розгляді кожної справи (рішення ЄСПЛ у справах «Булут проти Австрії» («Bulut v. Austria» від 22 лютого 1996 року, заява 1996-11, с. 359, п. 29), та «Бускаріні проти Сан-Марино» («Buskarini v San Marino» від 4 травня 2000 року, заява № 31657/96).
Отже, право на розгляд справи судом, встановленим законом, передбачає, що він буде утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в межах своєї предметної, функціональної, суб`єктної та територіальної юрисдикції та у складі, визначеному законом.
Пунктами 3, 4 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративний суд - суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ; суд - суддя адміністративного суду, який розглядає і вирішує адміністративну справу одноособово, колегія суддів, інший визначений цим Кодексом склад адміністративного суду.
Частиною першою статті 32 КАС України передбачено, що усі адміністративні справи в суді першої інстанції, крім випадків, встановлених цим Кодексом, розглядаються і вирішуються суддею одноособово.
Водночас частиною першою статті 33 КАС України встановлено, що адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, крім випадку, встановленого частиною четвертою статті 22 цього Кодексу, Національного банку України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, окружної виборчої комісії (окружної комісії з референдуму), розглядаються і вирішуються в адміністративному суді першої інстанції колегією у складі трьох суддів.
З урахуванням ухвали Київського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року, постановленої з урахуванням ухвали цього ж суду від 25 жовтня 2023 року, предметом позову у цій справі є визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України стосовно невнесення до Ради національної безпеки і оборони України пропозиції щодо скасування санкцій стосовно позивача шляхом виключення позиції 1590 з Додатка 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введеного в дію Указом Президента України від 21 червня 2018 року № 176/2018, та зобов`язання Кабінету Міністрів України внести відповідну пропозицію щодо виключення позиції 1590 з додатка 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України.
Таким чином, відповідачем у цій справі є Кабінет Міністрів України, а предметом оскарження - його бездіяльність. Отже, з огляду на положення частини першої статті 33 КАС України ця справа підлягає розгляду в суді першої інстанції колегією у складі трьох суддів.
Водночас, як убачається з матеріалів справи, її розгляд у суді першої інстанції та постановлення оскаржуваної ухвали від 10 січня 2024 року про закриття провадження у справі здійснено одноособово суддею Перепелицею А.М.
Отже, справу, яка відповідно до закону підлягала колегіальному розгляду, розглянуто та вирішено одноособово. Зазначене свідчить, що оскаржувану ухвалу постановлено неповноважним складом суду, що є порушенням установлених законом правил щодо складу суду та, відповідно, права позивача на розгляд його справи судом, встановленим законом.
Переглядаючи ухвалу суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції зазначеного порушення не встановив, належної оцінки йому не надав та залишив оскаржувану ухвалу без змін.
Порушення встановлених законом правил визначення складу суду розгляду справи є безумовною підставою для скасування судових рішень, оскільки розгляд справи неповноважним складом суду є істотним порушенням норм процесуального права та права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 353 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень із направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду.
Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Оскільки за результатами нового розгляду справу в суді першої інстанції розглянуто та вирішено одноособово всупереч установленій законом вимозі щодо її колегіального розгляду, ухвала Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року та постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року у цій справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
При цьому з огляду на те, що встановлене порушення норм процесуального права стосується складу суду та відповідно до пункту 1 частини третьої статті 353 КАС України є безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, Суд не надає оцінки доводам касаційної скарги по суті, зокрема щодо наявності підстав для закриття провадження у справі відповідно до пункту 8 частини першої статті 238 КАС України та прийняття заяви позивача про зміну предмета позову. Зазначені питання підлягають з`ясуванню та оцінці під час нового розгляду справи судом першої інстанції у складі, визначеному законом.
Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, забезпечити її розгляд колегією у складі трьох суддів відповідно до вимог статті 33 КАС України та за результатами розгляду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.
Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Руденко Андрій Олександрович, задовольнити частково.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року у справі № 640/7408/20 скасувати.
Справу № 640/7408/20 направити на новий розгляд до суду першої інстанції - Київського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач судді | А.Г. Загороднюк Л.О. Єресько В.М. Соколов