ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року 

м. Київ

cправа № 910/8404/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників сторін:
позивача - Андрущенко А.А.
відповідача - Тодерян В.М.
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства "Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2026 (у складі колегії суддів: Тищенко О.В. (головуючого), Гончарова С.А., Сибіги О.М.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 (суддя Маринченко Я.В.)
за позовом Державного підприємства "Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр"
до Київського квартирно-експлуатаційного управління
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву
про визнання договорів укладеними та стягнення 964 539,41 грн,

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. Державне підприємство "Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр" (надалі - Підприємство, Позивач, Скаржник) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Київського квартирно-експлуатаційного управління (надалі - Управління, Відповідач) про визнання договорів укладеними та стягнення заборгованості.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Відповідач в порушення умов укладених між сторонами договорів оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 9056 від 22.02.2022 та № 9139 від 30.09.2022 не уклав з Позивачем договорів на відшкодування вартості земельного податку та не сплатив йому відшкодування його витрат за користування земельними ділянками за 2024 рік на загальну суму 964 539,41 грн. 
На підставі викладеного, Підприємство просить суд визнати укладеними договори про відшкодування витрат на оплату земельного податку у 2024 році у сумі 350 082,81 грн за користування земельною ділянкою за адресою: вул. Братиславська, буд. 50, м. Київ, 02139, у редакції, надісланій до Управління для підписання листом від 15.10.2024 № 06-07-1/920 та про відшкодування витрат на оплату земельного податку у 2024 році у сумі 614 456,60 грн за користування земельною ділянкою за адресою: вул. Деревообробна, 1, м. Київ, 01013, у редакції, надісланій до Управління для підписання листом від 15.10.2024 № 06-07-1/919. 
Крім того, Позивачем заявлено до стягнення з Відповідача заборгованості з відшкодування витрат на оплату у 2024 році земельного податку у сумі 350082,81 грн за користування земельною ділянкою, за адресою: 02139, м. Київ, вул. Братиславська, буд. 50 та заборгованість з відшкодування витрат на оплату у 2024 році земельного податку у сумі 614 456,60 грн за користування земельною ділянкою за адресою: 01013, м. Київ, вул. Деревообробна, 1.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у справі № 910/8404/25, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2026 у справі № 910/8404/25, у задоволенні позову відмовлено.
2.2. Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що відповідно до пунктів 6.5 договорів оренди саме на Управління було покладено обов`язок укласти спірні договори. Водночас, отримавши від Підприємства відповідні проєкти договорів, Відповідач їх не підписав, обґрунтованої відповіді щодо причин відмови від укладення договорів не надав, а в разі незгоди з окремими їх умовами не склав протоколів розбіжностей та не надіслав їх Підприємству у встановлений строк разом із підписаними примірниками договорів. За таких обставин суди дійшли висновку, що Відповідач безпідставно ухилився від виконання передбаченого договорами оренди обов`язку щодо укладення спірних договорів.
Разом з тим суди зазначили, що підстави для задоволення позовних вимог у редакції, запропонованій Позивачем, відсутні. Зокрема, визначений у проєктах договорів строк їх дії до 31.12.2024 не узгоджується з правовою природою заявленої вимоги та моментом виникнення відповідних договірних правовідносин, оскільки в разі вирішення переддоговірного спору судом договори вважаються укладеними з дня набрання законної сили рішенням суду. Отже, визнання договорів укладеними на умовах щодо строку їх дії, який на момент набрання рішенням суду законної сили вже сплив, не відповідає положенням законодавства.
Також суд апеляційної інстанції зазначив, що Позивач, визначаючи ціну договорів про відшкодування витрат на оплату земельного податку, виходив із частки фактично використовуваної Відповідачем площі земельних ділянок. Водночас суд установив, що договори оренди не містять погодженого сторонами порядку визначення таких витрат, зокрема щодо їх розрахунку пропорційно орендованій площі чи за іншим критерієм, а надані Підприємством платіжні інструкції не дають змоги ідентифікувати земельні ділянки, за які сплачувався земельний податок. За таких обставин апеляційний господарський суд дійшов висновку, що Позивач не довів належними і допустимими доказами ані належний розмір земельного податку, який підлягає відшкодуванню Відповідачем, ані обґрунтованість застосованої формули розрахунку, а тому відсутні підстави для визнання договорів укладеними у запропонованій Позивачем редакції, оскільки ціна договору як істотна умова не була належно обґрунтована та погоджена сторонами.
Відмовляючи у стягненні заборгованості, суди виходили з того, що договори не визначають порядку розрахунку і сплати витрат на відшкодування земельного податку, а за відсутності окремих договорів про таке відшкодування Позивач не довів належними доказами ані площу земельних ділянок, якими користувався Відповідач, ані розмір податку, що підлягає відшкодуванню, ані обґрунтованість застосованої формули розрахунку.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
3.1. Звертаючись із касаційною скаргою, Підприємство просить Суд скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2026 і рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у справі № 910/8404/25, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
3.2. В обґрунтування касаційної скарги Позивач посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статей 179, 181, 187 Господарського кодексу України та статті 649 Цивільного кодексу України. На його переконання, суди дійшли помилкового висновку про неможливість визнання спірних договорів укладеними у запропонованій ним редакції з огляду на сплив визначеного у їх проєктах строку дії станом на момент розгляду справи.
Скаржник зазначає, що сплив такого строку в процесі судового розгляду переддоговірного спору сам по собі не може свідчити про припинення обов`язку Відповідача укласти договори, який виник на підставі умов договорів оренди, а також не може позбавляти Позивача права на судовий захист шляхом визнання відповідних договорів укладеними.
Крім того, Підприємство наголошує на відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах, зокрема стосовно правових наслідків спливу передбаченого у проєкті договору строку його дії під час розгляду судом переддоговірного спору та можливості в такому випадку визнання договору укладеним у редакції, запропонованій однією зі сторін.
Скаржник зазначає, що сам по собі сплив календарного строку, визначеного у проєктах спірних договорів, під час розгляду справи судом не може бути достатньою підставою для відмови в задоволенні позову, якщо вимогу про визнання договорів укладеними було заявлено в межах такого строку, а наявність у Відповідача обов`язку щодо їх укладення підтверджується умовами чинних договорів оренди та встановленими судами обставинами справи.
За позицією Позивача, суди попередніх інстанцій не врахували, що обов`язок Управління укласти договори про відшкодування витрат зі сплати земельного податку безпосередньо випливає з положень пунктів 3.1 та 6.5 договорів оренди. Такий обов`язок існував як упродовж строку, на який він пропонував укласти спірні договори, так і на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, та, з огляду на чинність договорів оренди, не припинився й надалі.
Скаржник наголошує, що тривалість судового розгляду переддоговірного спору та сплив у цей період зазначеного в проєктах договорів строку їх дії є обставинами, які не залежали від волі Підприємства та не можуть нівелювати його право на судовий захист. Інше тлумачення відповідних норм, на його думку, фактично надає стороні, яка ухиляється від укладення обов`язкового для неї договору, можливість уникнути виконання такого обов`язку виключно внаслідок спливу часу, необхідного для вирішення спору судом.
За таких обставин Підприємство вважає, що суди, встановивши наявність в Управління обов`язку укласти спірні договори та факт безпідставного ухилення від їх підписання, мали забезпечити ефективний захист порушеного права шляхом визнання цих договорів укладеними із визначенням такого строку їх дії, який відповідав би характеру спірних правовідносин та забезпечував реальне виконання договірного обов`язку Відповідача. Натомість, відмовивши в задоволенні позову лише з огляду на сплив передбаченого у проєктах договорів строку, суди, за твердженням Скаржника, фактично допустили подальше ухилення Відповідача від виконання обов`язку, прямо встановленого чинними договорами оренди.
3.3. Ухвалою Суду від 04.06.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Позивача на підставі пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та призначено справу до розгляду.
3.4. 12.06.2026 від Відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він заперечує проти її доводів та просить залишити оскаржувані судові рішення без змін.
4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
4.1. Між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву як орендодавцем, Управлінням, як орендарем, та Підприємством, як балансоутримувачем, укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 9056 від 22.02.2022 (надалі - договір № 9056) та № 9139 від 30.09.2022 (надалі - договір № 9139), відповідно до умов яких орендодавець і балансоутримувач передають, а орендар приймає у строкове платне користування майно, зазначене у п.4 Умов, вартість якого становить суму визначену у п.6 Умов.
4.2. Положеннями договору № 9056 та договору № 9139 передбачено таке:
- об`єктом оренди - нерухомим майном, є нежитлові приміщення загальною площею 2008,7 кв. м за адресою: 02139, м. Київ, вул. Братиславська, 50 (приміщення: цокольного, 1-го та 2-го поверхів адміністративної будівлі літера А; приміщення гаражу літера Б; приміщення допоміжної (господарської) будівлі літера В) (пункт 4.1 договору № 9056);
- об`єктом оренди - нерухомим майном, є нежитлові приміщення загальною площею 2150,5 кв. м за адресою: 01013, м. Київ, вул. Деревообробна, 1 (258,0 кв. м приміщення 2 поверху будівлі літера Д, 1892,5 кв. м будівлі літера З) (пункт 4.1 договору № 9139);
- витрати на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг Орендарю компенсуються Орендарем в порядку, передбаченому пунктом 6.5. договору (пункт 9.2. змінюваних умов договорів № 9056 та № 9139);
- строк дії договору становить 5 років з дати набрання чинності договором (пункт 12 договору № 9056);
- строк дії договору - на період дії воєнного стану та на 12 місяців після припинення чи скасування воєнного стану з дати набрання чинності Договором (пункт 12 договору № 9139);
- орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання акта приймання-передачі майна (пункт 2.1. договорів № 9056 та № 9139);
- орендна плата становить суму, визначену у пункті 9 Умов. Нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством.
До складу орендної плати не входять витрати на утримання орендованого майна (комунальних послуг, послуг з управління об`єктом нерухомості, витрат на утримання прибудинкової території та місць загального користування, вартість послуг з ремонту технічного обслуговування інженерного обладнання та внутрішньобудинкових мереж, ремонту будівлі, у тому числі: покрівлі, фасаду, вивіз сміття тощо), а також компенсація витрат Балансоутримувача за користування земельною ділянкою. Орендар несе ці витрати на основі окремих договорів, укладених із Балансоутримувачем та/або безпосередньої з постачальниками комунальних послуг в порядку, визначеному п.6.5. Договору (пункт 3.1 договорів № 9056 та № 9139);
- протягом 5 робочих днів з дати укладення Договору Балансоутримувач зобов`язаний надати Орендарю для підписання два примірники Договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг Орендарю відповідно до примірного Договору, затвердженого наказом Фонду державного майна.
Орендар зобов`язаний протягом 10 робочих днів з моменту отримання примірника Договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг Орендарю: підписати і повернути Балансоутримувачу примірник договору; або подати Балансоутримувачу обґрунтовані зауваження до сум витрат, які підлягають відшкодуванню Орендарем за договором.
Орендар зобов`язаний протягом 10 робочих днів з моменту отримання від Балансоутримувача відповіді на свої зауваження, яка містить документальні підтвердження витрат, які підлягають відшкодуванню Орендарем, підписати і повернути Балансоутримувачу примірник Договору (пункт 6.5 договорів № 9056 та № 9139);
- ці договори укладені на строк, визначений у пункті 12 Умов. Перебіг строку договорів починається з дня набрання чинності цими Договорами. Ці договори набирають чинності в день їх підписання сторонами. Строк оренди за цими договорами починається з дати підписання акта приймання-передачі майна і закінчується датою припинення цих договорів (пункти 12.1 договорів № 9056 та № 9139).
4.3. 22.02.2022 між сторонами складено та підписано Акт приймання-передачі в оренду нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до якого, на виконання договору оренди № 9056 Балансоутримувач передав, а Орендар прийняв у строкове платне користування нерухоме майно, що належить до державної власності за адресою: 02139, м. Київ, вул. Братиславська, 50 (приміщення: цокольного, 1-го та 2-го поверхів адміністративної будівлі літера А; приміщення гаражу літера Б; приміщення допоміжної (господарської) будівлі літера В).
Складеного та підписаного між сторонами Акта приймання-передачі в оренду нерухомого майна, що належить до державної власності, на виконання договору оренди № 9139 матеріали справи не містять.
4.4. Доказів надання Підприємством Управлінню для підписання примірників договорів про відшкодування витрат до договору № 9056 від 22.02.2022 та договору № 9139 від 30.09.2022 у встановлені договорами строки матеріали справи не містять.
4.5. Позивач листами № 06-07-1/919 від 15.10.2024 та № 06-07-1/920 від 15.10.2024 надав Відповідачу по два примірники договорів про відшкодування витрат на оплату земельного податку до договорів № 9056, № 9139; рахунки-фактури для оплати, а також податкові декларації.
Відповідачем вказані листи разом з проектами договорів про відшкодування витрат на оплату земельного податку до договорів № 9056, № 9139 отримано 21.10.2024, що не заперечується й самим Відповідачем.
4.6. Втім, Відповідач у встановлені пунктом 6.5. договорів № 9056 та № 9139 строки, отримані проекти договорів про відшкодування витрат Балансоутримувача на оплату земельного податку не підписав, протоколів розбіжностей, у разі наявності у нього заперечень щодо окремих умов договорів, не склав і не надіслав їх Позивачу.
4.7. Разом з тим, листом № 517/5815 від 14.11.2024 Відповідач повідомив Позивача про те, що відшкодування витрат на оплату земельного податку за 2024 рік Управління може бути здійснено тільки за наявності кошторисних призначень, та зазначив, що у разі збільшення відповідних бюджетних призначень та асигнувань на 2024 рік, ним буде розглянуто надані проекти договорів та за умов відсутності зауважень, будуть погоджені та підписані.
4.8. Наведені обставини стали підставою для звернення Підприємства до суду з позовом, у якому воно просило визнати укладеними у запропонованій ним редакції два договори про відшкодування витрат зі сплати земельного податку за 2024 рік, а саме: договір на суму 350 082,81 грн за користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: вул. Братиславська, буд. 50, м. Київ, 02139, проєкт якого було надіслано Управлінню для підписання листом від 15.10.2024 № 06-07-1/920, та договір на суму 614 456,60 грн за користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: вул. Деревообробна, 1, м. Київ, 01013, проєкт якого було надіслано Управлінню листом від 15.10.2024 № 06-07-1/919.
Крім того, Позивач просив стягнути з Відповідача витрати зі сплати земельного податку за користування зазначеними земельними ділянками у 2024 році в загальному розмірі 964 539,41 грн.
5. Позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга Підприємства не підлягає задоволенню з таких підстав.
5.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
5.3. Ураховуючи доводи касаційної скарги, заперечення проти неї, а також мотиви, покладені в основу оскаржуваних судових рішень, предмет касаційного перегляду у цій справі зумовлює необхідність перевірки правильності застосування судами попередніх інстанцій положень статей 179, 181, 187 Господарського кодексу України та статті 649 Цивільного кодексу України.
Водночас така перевірка має здійснюватися з урахуванням наведеної Скаржником підстави касаційного оскарження та за умови підтвердження необхідності формування Верховним Судом висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах, зокрема стосовно правових наслідків спливу визначеного у проєкті договору строку його дії під час судового розгляду переддоговірного спору, а також можливості визнання такого договору укладеним у редакції, запропонованій однією зі сторін.
5.4. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
5.5. Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Суд виходить з того, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
Водночас колегія суддів звертає увагу, що правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формуються виходячи з конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права (постанова Великої Палати Верховного суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц). 
Отже, формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може здійснюватися поза визначеними статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
5.6. З приводу наведеного Суд зазначає таке.
5.7. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
5.8. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
5.9. За приписами статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
5.10. У статті 628 Цивільного кодексу України унормовано, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
5.11. Згідно з приписами частин першої, другої, четвертої сьомої статті 179 Господарського кодексу України (який був чинним на момент звернення до суду) майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. 
Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. 
При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим державним органом або органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. 
Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. 
5.12. Частиною першою статті 181 Господарського кодексу України встановлено, що Господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
5.13. Відповідно до статті 187 Господарського кодексу України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.
Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування.
5.14. Положеннями статті 649 Цивільного кодексу України передбачено, що розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом. Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.
5.15. Враховуючи, що предметом розгляду у цій справі є переддоговірний спір і, відповідно, договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення, днем укладення договору вважається день набрання чинності рішенням суду у цій справі.
5.16. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договорів укладеними у редакції, запропонованій Позивачем, суди попередніх інстанцій виходили з того, що визначений у їх проєктах строк дії до 31.12.2024 не узгоджується з правовою природою заявленої вимоги та моментом виникнення відповідних договірних правовідносин. Оскільки договір, що є предметом переддоговірного спору, вважається укладеним з дня набрання законної сили судовим рішенням, його визнання укладеним на умовах, за якими строк дії договору закінчився ще до виникнення між сторонами договірного зобов`язання, за позицією суду, не відповідало б наведеним положенням законодавства.
При цьому суди врахували, що визначений Позивачем у проєктах договорів строк їх дії сплив до моменту звернення до суду. Так, Підприємство пред`явило позов до Управління про визнання спірних договорів укладеними 04.07.2025, тоді як кінцевою датою їх дії у запропонованій редакції було визначено 31.12.2024.
За таких обставин суди дійшли висновку, що на час звернення з позовом запропоновані Підприємством умови договорів передбачали строк дії, який закінчився, а тому правові підстави для визнання цих договорів укладеними саме у редакції Позивача були відсутні.
5.17. Посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах та необхідність його формування, Скаржник порушує питання стосовно правових наслідків спливу передбаченого у проєкті договору строку його дії під час розгляду судом переддоговірного спору, а також можливості в такому випадку визнання договору укладеним у редакції, запропонованій однією зі сторін.
Отже, необхідність формування відповідного висновку Скаржник обґрунтовує виникненням ситуації, за якої на момент звернення до суду визначений у проєкті договору строк його дії ще не закінчився, однак сплив упродовж розгляду переддоговірного спору судом. Саме в такому контексті Позивач ставить питання про те, чи може тривалість судового розгляду бути підставою для відмови у визнанні договору укладеним та чи вправі суд у такому разі визначити інший строк його дії з метою забезпечення ефективного захисту порушеного права.
5.18. Водночас установлені судами попередніх інстанцій обставини цієї справи не відповідають наведеній Скаржником правовій ситуації. 
Так, суди попередніх інстанцій при розгляді справи виходили з того, що передбачений у запропонованій Позивачем редакції договорів строк їх дії до 31.12.2024 сплив не під час розгляду справи судом, а ще до пред`явлення позову. Так, із цим позовом Підприємство звернулося 04.07.2025, тобто більш ніж через шість місяців після закінчення визначеного ним самим строку дії спірних договорів.
Таким чином, уже на момент звернення до суду запропонована Позивачем редакція договорів містила умову про строк їх дії, який закінчився. 
Відповідно, відмова у задоволенні позовних вимог була зумовлена не спливом строку дії договорів унаслідок тривалості судового розгляду, як стверджує Підприємство, а тим, що цей строк сплив до виникнення самого судового спору та до пред`явлення вимоги про визнання договорів укладеними.
5.19. За таких обставин порушене Скаржником питання щодо наслідків спливу строку дії договору саме під час судового розгляду не є релевантним установленим у цій справі фактичним обставинам та не стосується правовідносин, які стали підставою для ухвалення оскаржуваних судових рішень. 
Отже, Підприємство просить Верховний Суд сформулювати висновок щодо застосування норм права до правової ситуації, яка не відповідає конкретним спірним правовідносинам у цій справі, з огляду на положення чинного законодавства та встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини.
5.20. З огляду на це, наведені доводи не підтверджують необхідності формування Верховним Судом відповідного висновку у межах цієї справи та не свідчать про наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
5.21. При цьому колегія суддів зазначає, що, відмовляючи в задоволенні позовних вимог у частині визнання спірних договорів укладеними, суд апеляційної інстанції додатково виходив із недоведеності Позивачем розміру ціни таких договорів.
Зокрема, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що надані Позивачем докази не підтверджують належним чином визначених у проєктах договорів сум витрат зі сплати земельного податку, які підлягали відшкодуванню Відповідачем, а отже, і погодження договорів у запропонованій Позивачем редакції в частині їх ціни.
Водночас наведений висновок суду апеляційної інстанції Скаржник у касаційній скарзі відповідно до частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не спростовує, аргументів щодо його помилковості не наводить та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права в цій частині не оспорює.
Отже, самостійна підстава для відмови у визнанні спірних договорів укладеними, пов`язана з недоведеністю їх ціни, залишилася поза межами доводів касаційної скарги та не спростована Скаржником.
5.22. В порядку obiter dictum Суд зазначає, що виходячи зі встановлених судами попередніх інстанцій обставин, на Управління покладено обов`язок відшкодовувати Підприємству витрати, пов`язані зі сплатою земельного податку за користування відповідними земельними ділянками. Тому відмова у задоволенні позовних вимог у цій справі з підстав неможливості визнання спірних договорів укладеними у запропонованій Позивачем редакції не свідчить про відсутність у Позивача права на одержання відповідного відшкодування та не позбавляє його можливості захистити таке право в інший належний та ефективний спосіб.
Невиконання Відповідачем передбаченого договорами оренди обов`язку щодо укладення договорів про відшкодування витрат зі сплати земельного податку не може мати наслідком безоплатне користування ним земельними ділянками за рахунок Позивача, який несе відповідні витрати. За відсутності укладених між сторонами договорів кошти, збережені Управлінням унаслідок невідшкодування Підприємству плати за користування земельними ділянками у вигляді земельного податку, можуть бути стягнуті в судовому порядку на підставі положень статті 1212 Цивільного кодексу України.
За підходом Великої Палати Верховного Суду, застосованим у постанові від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19, застосування кондикційного способу захисту в таких спорах є ефективним способом захисту та забезпечує відновлення майнової сфери особи, за рахунок якої інша особа без достатньої правової підстави зберегла кошти.
При цьому Суд зазначає, що невиконання стороною договору оренди передбаченого його умовами обов`язку щодо укладення договорів про відшкодування витрат зі сплати земельного податку може бути підставою для розірвання відповідних договорів оренди у порядку та з підстав, установлених законодавством.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.2. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
6.3. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Частина друга цієї ж статті забороняє скасовувати правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
6.4. Оскільки наведена Скаржником підстава касаційного оскарження не підтвердилася під час касаційного провадження, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення у справі - залишенню в силі.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Державного підприємства "Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр" залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у справі № 910/8404/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко