Номер провадження: 22-ц/813/1521/26 
Справа № 521/6304/21
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І.А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач – заступник керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Одеської міської ради,
відповідач – ОСОБА_1 ,
третя особа,  яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – ОСОБА_2 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Одеської міської радина рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 24 грудня 2024 року у складі судді Бобуйка І.А., 
встановив:

2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року, заступник керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Одеської міської ради звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якому просив витребувати у ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 0,0904 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028 вибула з комунальної власності без волі територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, що є безумовним фактом порушення майнових прав. Також, прокурор зазначив, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 521/13024/19 було скасовано право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомості, який знаходиться на вказані земельній ділянці, тому з`явились правові підстави для звернення до суду із вказаним позовом.

Позиція сторін в суді першої інстанції

Представник третьої особи ОСОБА_2 – адвокат Хаджи І.Д., в письмових поясненнях просила у задоволенні позову відмовити. Вказувала, що позивачем було пропущено строк позовної давності на звернення до суду з вказаним позовом. Крім того, вказував, що ОСОБА_1 на законних підставах набув право власності на спірну земельну ділянку, спочатку сплативши кошти ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 13.01.2010, а потім оплативши ще й Одеській міській раді грошові кошти, як компенсацію за вибуту із власності територіальної громади земельну ділянку згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.02.2019 у справі №1519/2-4697/11. Також, ОСОБА_1 є добросовісним набувачем. Крім того, представник вказував, що позовні вимоги прокуратури у даній справі повністю співпадають із позовними вимогами прокуратури у справі №1519/2-4697/11. 
Крім того, ОСОБА_2 звертав увагу, що у разі задоволення вказаного позову, будуть порушені його права, оскільки спірна земельна ділянка є предметом іпотечного договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .. ОСОБА_2 набув право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому у разі задоволення позову останній буде позбавлений можливості звернути стягнення на предмет іпотеки. (т. 1, а.с. 175 – 188, т. 2, а.с. 6 – 12)
Також, представник ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності. В якій вказував, що вказаний строк розпочався ще з 07.04.2011, коли прокуратурою було подано позов у справі №1519/2-4697/11 про витребування земельної ділянки, скасування державної реєстрації. (т. 1, а.с. 235 – 239, т. 2, а.с. 44 – 46)
Представник ОСОБА_1 – адвокат Возіян А.А., у відзиві на позовну заяву просив в задоволенні позову відмовити. Вказував, що матеріали справи не містять доказів на представництво прокуратури на звернення до суду із вказаним позовом, оскільки в матеріалах справи відсутні докази звернення до Одеської міської ради щодо здійснення нею належним чином захисту інтересів держави відносно земельних ділянок, що знаходяться у власності ОСОБА_1 .. Також представник зазначав, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем виставочно-демонстраційного автосалона, на підставі договору купівлі-продажу від 05.03.2007 за №845, який є дійсним. Крім того, ОСОБА_1 було виконано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.01.2019 у справі №1519/2-4697/11 про стягнення грошової компенсації вартості земельної ділянки на рахунок територіальної громади. (т. 2, а.с. 76 – 86)
Також, представник ОСОБА_1 – адвокат Возіян А.А., звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності. Вказував, що з початку 2011 року як Одеській міській раді так і Прокуратурі Одеської області було достеменно відомо про факт вибуття земельної ділянки із комунальної власності. (т. 2, а.с. 128 – 132)

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та мотивування його висновків

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 24 грудня 2024 року у задоволенні позову заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Одеської міської ради відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що на час розгляду даної справи рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 січня 2020 року по справі №1519/2-4697/11 згідно якого позов прокуратури Одеської області задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради грошові кошти в розмірі 331253,00 гривень, що дорівнює вартості земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0904 га, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, є чинним та виконаним ОСОБА_1 у повному обсязі. У матеріалах справи міститься відповідь Одеської міської ради на адвокатський запит з якої вбачається, що міська рада визнає факт сплати ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 331253,00 гривень на рахунок органу місцевого самоврядування з метою виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 січня 2020 року по справі №1519/2-4697/11, та що дані кошти відповідачу не повертались. Зважаючи на викладене суд дійшов до висновку, що питання законності та підстав набуття ОСОБА_1 майнових прав на спірну земельну ділянку були предметом судового розгляду у справі №1519/2-4697/11.
Враховуючи встановлені судом обставини справи та оскільки у справі №1519/2-4697/11 та справі № 521/6304/21 брали участі одні і ті самі сторони, а саме Одеська обласна прокуратура, Одеська міська рада, ОСОБА_1 та розглядалось питання щодо права власності на аналогічну земельну ділянку тому суд дійшов до висновку, що судовим рішенням у справі №1519/2-4697/11 встановлено преюдиційні обставини, які можуть бути застосовані у справі № 521/6304/21.
Відтак, суд аналізуючи рішення Малиновського районного суду м. Одеси у справі №1519/2-4697/11 та Постанову Одеського апеляційного суду від 21.11.2024 року у справі №1519/2-4697/11 дійшов висновку про правомірне володіння ОСОБА_1 земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0904 га, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, та про відсутність порушеного права Одеської міської ради.
Прокурор звертаючись до суду в інтересах держави в особі Одеської міської ради не надав достатньо доказів на підтвердження порушених прав органу місцевого самоврядування та не надав оцінку рішенню Малиновського районного суду м. Одеси у справі №1519/2-4697/11, яким вже вирішено питання щодо права власності на спірну земельну ділянку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, заступник керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Одеської міської радиподав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 24 грудня 2024 року та прийняти нове рішення, яким позовну заяву заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Одеської міської ради задовольнити у повному обсязі, судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду про недоведеність підстав для представництва інтересів держави є необґрунтованими, оскільки звертаючись у цій справі із позовом, заступник керівника обласної прокуратури обґрунтував необхідність захисту інтересів держави та зазначив, що спірна земельна ділянка незаконно вибула з комунальної власності, а органом місцевого самоврядування в особі Одеської міської ради не вжито жодних заходів щодо відновлення порушеного права територіальної громади на неї. Якщо суд дійшов висновку щодо недоведеності підстав для представництва інтересів держави у цій справі за вимогами до ОСОБА_1 , він не мав одночасно надавати оцінку наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави й обґрунтованості таких вимог, а тому висновки суду першої інстанції щодо відмови у позові прокурора через недоведеність підстав для представництва інтересів держави не відповідають обставинам справи та суперечать висновкам Верховного Суду щодо наслідків відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави.
Висновки суду щодо ненадання прокурором достатніх доказів на підтвердження порушених прав органу місцевого самоврядування та відсутність порушеного права Одеської міської ради, як самостійної підстави для відмови прокурору у позові, є недоречними та такими, що суперечать положенням до ст. 1311 Конституції України та ст.23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки у позові обґрунтовано підстави представництва, як того вимагає закон. 
Помилковими є і висновки суду першої інстанції про ненадання прокурором доказів на підтвердження порушених прав Одеської міської ради та ненадання оцінки рішенню Малиновського районного суду м.Одеси від 17.01.2019 у справі №1519/2-4697/11, яким «…вже вирішено питання щодо права власності на земельну ділянку». Відмовляючи прокурору у позові у цій справі про витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 , суд першої інстанції внаслідок невірного застосування положень ч.4 ст. 82 ЦПК України вказав на можливість застосування преюдиційних обставин, встановлених у справі №1519/2-4697/11, які свідчать про відсутність порушеного права Одеської міської ради. Між тим, судом першої інстанції не враховано, що постановою Одеського апеляційного суду від 21.11.2024 у вказаній справі, за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами скасовано постанову суду від 22.01.2020 та ухвалено нове рішення, яким апеляційне провадження за апеляційною скаргою Громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» закрито, у зв`язку із тим, що цим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки Громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» не вирішувалися. Отже, судом апеляційної інстанції у постанові від 21.11.2024 не здійснювався новий перегляд справи та оцінка рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 19.01.2020, а лише закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не приймала участь у справі, тому не можливо погодитися із стверджувальними висновками суду щодо правомірності володіння ОСОБА_1 земельною ділянкою, зробленими виключно на підставі судових рішень у справі №1519/2-4697/11. 

Позиція учасників справи в апеляційному суді

Представник ОСОБА_1 – адвокат Возіян А.А. в письмових поясненнях, які за своєю суттю є відзивом на апеляційну скаргу, просив в її задоволенні відмовити. Доводи письмових пояснень, аналогічні доводам, які були викладені представником в своїх заявах в суді першої інстанції.

Явка учасників справи в апеляційній інстанції
В судовому засіданні прокурор Одеської обласної прокуратури Пендей А.В. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник Одеської міської ради – Бутрик А.О. підтримав доводи прокуратури та просив задовольнити апеляційну скаргу. 
В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник ОСОБА_2 - адвокат Хаджи І.Д. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила в її задоволенні відмовити.
ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з`явились. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляд, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Заступника керівника Одеської обласної прокуратури підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 2008 року по справі №2-6411/2008 за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», Одеського міського управління земельних ресурсів Державного комітету України по земельних ресурсах про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання прав власності та зобов`язання вчинити певні дії, позов задоволено у повному обсязі. Суд визнав дійсним договір купівлі-продажу житлової будівлі, загальною площею 18,5 кв.м., та земельної ділянки, площею 904 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 від 23 вересня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 ; визнав право власності за ОСОБА_3 на житлову будівлю, загальною площею 18,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ; визнав право власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 904 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язав Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати та зареєструвати належним чином оформлений державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 904 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 ; зобов`язав Одеське міське управління земельних ресурсів Державного комітету України по земельних ресурсах підписати державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 904 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 .
На підставі вказаного судового рішення ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №180917, виданий 02 жовтня 2009 року Управлінням Держкомзему у м. Одесі, на земельну ділянку, площею 0,0904 га, за адресою: АДРЕСА_1 .
13 січня 2010 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_3 продав ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,0904 га, за адресою: АДРЕСА_1 .
У червні 2011 року ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.
23 травня 2013 року ОСОБА_1 внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за ним права власності на земельну ділянку, площею 0,0904 га, за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 січня 2011 року по справі №2-6411/2008 апеляційну скаргу заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2008 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», Одеського міського управління земельних ресурсів Державного комітету України по земельних ресурсах про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання прав власності та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено в повному обсязі.
07 квітня 2011 року заступник прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду із позовом до Управління Держкомзему у м. Одесі, ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про витребування земельної ділянки, площею 0,0904 га, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, за адресою: АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та скасування державної реєстрації права власності вказаної земельної ділянки.
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2011 року по справі №1519/2-4697/11 задоволено позов заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління Держкомзему у м. Одесі, ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності. Суд витребував від ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради земельну ділянку, площею 0,0904 га, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та скасував державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,0904 га, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2018 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду першої інстанції та заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2011 року по справі №1519/2-4697/11 скасовано, а справу призначено до судового розгляду.
Після скасування заочного рішення та призначення справи до судового розгляду справи, у ході слухання справи 17 грудня 2018 року прокуратура Одеської області звернулась до суду із заявою в інтересах держави в особі Одеської міської ради про зміну предмету позову, у якій просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради грошові кошти у розмірі 331 253 грн., що дорівнює вартості земельної ділянки площею 0,0904 га, кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір за подачу позову, мотивуючи тим, що, на земельній ділянці, площею 0,0904 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, що є предметом розгляду, знаходиться виставочно-демонстраційний салон, загальною площею 18,5 кв.м., що належить відповідачу ОСОБА_1 , тому повернути вказану земельну ділянку в натурі до комунальної власності Одеської міської ради неможливо, у зв`язку з чим відшкодуванню підлягає вартість земельної ділянки в розмірі 331253 грн.
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 17 січня 2019 року позов прокуратури Одеської області задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради грошові кошти в розмірі 331253,00 гривень, що дорівнює вартості земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0904 га, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що, враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 позов визнав, таке визнання є безумовним і не суперечить закону та не порушує прав, свобод і інтересів інших осіб, суд керуючись роз`ясненнями абз. 3 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» ухвалює рішення про задоволення позову без з`ясування та дослідження інших обставин справи. Оскільки спір у відношенні стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради грошових коштів у розмірі 331 253 грн. відсутній, суд вважав можливим ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради грошові кошти у розмірі 331 253 грн., що дорівнює вартості земельної ділянки, площею 0,0904 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028.
Рішення у встановленому законом порядку було виконане ОСОБА_1 , про що свідчать фінансово-платіжні квитанції №20 від 06 березня 2019 року на суму 32253,00 гривень та № 0.0.1287855700.1 від 06 березня 2019 року на суму 299000,00 гривень, тобто на загальну суму 331 253 грн.
На вказане рішення суду подано апеляцію особою, яка вважала, що судовим рішенням вирішено питання про її права та обов`язки – Громадська організація «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів».
Постановою Одеського апеляційного суду Одеської області від 22 січня 2020 року апеляційну скаргу адвоката Клименка Олега Вікторовича в інтересах Громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» задоволено частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідачів, що не заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 про стягнення грошової вартості земельної ділянки відмовлено. Вирішено питання про перерозподіл судових витрат.
27 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського апеляційного суду із заявою про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року по справі №1519/2-4697/11 за нововиявленими обставинами.
21 листопада 2024 року постановою Одеського апеляційного суду заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року по справі №1519/2-4697/11 за нововиявленими обставинами було задоволено частково, скасовано постанову Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року по справі №1519/2-4697/11, та ухвалено нове рішення, яким апеляційне провадження закрито, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 січня 2020 року по справі №1519/2-4697/11 – залишено без змін.
У матеріалах справи міститься відповідь Одеської міської ради на адвокатський запит з якої вбачається, що міська рада визнає факт сплати ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 331253,00 гривень на рахунок органу місцевого самоврядування з метою виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 січня 2020 року по справі №1519/2-4697/11, та що дані кошти відповідачу не повертались.
Постановою Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі №1519/2-4697/11, задоволено касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури. Постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року у справі № 1519/2-4697/11 за нововиявленими обставинами відмовлено. Постанову Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року у справі № 1519/2-4697/11 залишено в силі.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права 

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції. 

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність доказів порушення прав органу місцевого самоврядування, з огляду на наступне.
Як встановлено, на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2008 року ОСОБА_3 15.10.2009 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №010950500696.
Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.01.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куценком В.Д., ОСОБА_3 продав ОСОБА_1 земельну ділянку 0,0904 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 ,кадастровий №5110137300:68:002:0028.
Однак рішенням апеляційного суду Одеської області від 14.01.2011, рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2008, щодо визнання права власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. 
Вищевказаним рішенням апеляційного суду встановлено, що Одеська міська рада, у власності якої знаходилась спірна земельна ділянка, не приймала рішень щодо відчуження спірної земельної ділянки. Тому задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 не був власником спірної земельної ділянки, оскільки остання перебувала у комунальній власності, а ОСОБА_1 не вправі був здійснювати її продаж, за таких обставин суд не вправі був визнавати за ОСОБА_3 право власності на спірне майно. 
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Статтею 126 Земельного кодексу України (чинною на момент відчуження земельної ділянки) та п. 1.1. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом
Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 №43 передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.
Відповідно до п. 1.16 вказаної Інструкції технічна документація із складання державного акта на право власності на земельну ділянку включає виписку з рішення відповідної ради або державної адміністрації про надання у постійне користування, передачу у власність або продаж земельної ділянки, договір відчуження земельної ділянки (договір купівлі-продажу, дарування, міни, інші цивільно-правові угоди), а також рішення суду.
Отже, в даному випадку рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.07.2008 у справі №2-6411/2008, яке первинно було правовою підставою для вибуття спірної земельної ділянки з комунальної власності, скасовано ухвалою суду, як незаконне.
Таким чином, вказані обставини підтверджують незаконність вибуття з комунальної власності спірної земельної ділянки. 
Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно ч. 1 ст. 14 Конституції України та ч. 1 ст. 1 Земельного кодексу України, ст. 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу; від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Частиною 2 ст. 78 Земельного кодексу України, ст. 373 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.
Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, та відшкодування збитків.
Згідно ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України - порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Згідно до п. 12 Земельного кодексу України (чинного на момент відчуження земельної ділянки) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють відповідні органи місцевого самоврядування.
Стаття 143 Конституції України наділяє територіальні громади правом безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, у тому числі, і земельними ділянками, що перебувають у комунальній власності.
Відповідно до п. 1 ст. 10, п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», ради представляють інтереси територіальної громади та відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» здійснюють повноваження власника майна.
Згідно ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селиш, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
Статтею 122 Земельного кодексу України, передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
З огляду на вищевказане, власником спірної земельної ділянки, в тому числі на момент її незаконного вибуття з комунальної власності, є Одеська міська рада, як орган, який уповноважений розпоряджатися землями комунальної власності у межах населених пунктів та який в межах компетенції не приймав жодних рішень щодо передачі цієї спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 ..
Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном.
Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до п. 25, 26 постанови пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно положень ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.
Таким чином, статтею 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.
Під час відчуження об`єктів комунальної власності воля територіальної громади, як власника майна, оформлюється, відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішенням органу місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, в порушення вищезазначених приписів матеріального права, в результаті прийняття незаконного рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.07.2008 у справі №2-6411/2008 щодо визнання права власності на спірну земельну ділянку з комунальної власності територіальної громади, безпідставно та без волі власника, вибула земельна ділянка загальною площею 0,0904 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028, яка в даному випадку підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння на користь позивача.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, що питання законності та підстав набуття ОСОБА_1 майнових прав на спірну земельну ділянку були предметом судового розгляду у справі №1519/2-4697/11 та яким встановлено відсутність порушеного права Одеської міської ради, є передчасними з огляду на наступне. 
Як встановлено матеріалами справи, 07 квітня 2011 року заступник прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звертався до суду із позовом до Управління Держкомзему у м. Одесі, ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про витребування земельної ділянки, площею 0,0904 га, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, за адресою: АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та скасування державної реєстрації права власності вказаної земельної ділянки.
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2011 року по справі №1519/2-4697/11 задоволено позов заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління Держкомзему у м. Одесі, ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності. Суд витребував від ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради земельну ділянку, площею 0,0904 га, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та скасував державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,0904 га, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2018 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду першої інстанції та заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2011 року по справі №1519/2-4697/11 скасовано, а справу призначено до судового розгляду.
Після скасування заочного рішення та призначення справи до судового розгляду справи, у ході слухання справи 17 грудня 2018 року прокуратура Одеської області звернулась до суду із заявою в інтересах держави в особі Одеської міської ради про зміну предмету позову, у якій просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради грошові кошти у розмірі 331 253 грн., що дорівнює вартості земельної ділянки площею 0,0904 га, кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір за подачу позову, мотивуючи тим, що, на земельній ділянці, площею 0,0904 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, що є предметом розгляду, знаходиться виставочно-демонстраційний салон, загальною площею 18,5 кв.м., що належить відповідачу ОСОБА_1 , тому повернути вказану земельну ділянку в натурі до комунальної власності Одеської міської ради неможливо, у зв`язку з чим відшкодуванню підлягає вартість земельної ділянки в розмірі 331253 грн.
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 17 січня 2019 року позов прокуратури Одеської області задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради грошові кошти в розмірі 331253,00 гривень, що дорівнює вартості земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0904 га, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що, враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 позов визнав, таке визнання є безумовним і не суперечить закону та не порушує прав, свобод і інтересів інших осіб, суд керуючись роз`ясненнями абз. 3 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» ухвалює рішення про задоволення позову без з`ясування та дослідження інших обставин справи. Оскільки, спір у відношенні стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради грошових коштів у розмірі 331 253 грн. відсутній, суд вважав можливим ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради грошові кошти у розмірі 331 253 грн., що дорівнює вартості земельної ділянки, площею 0,0904 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028.
Отже, у вказаному судовому рішенні судом не досліджувалось правомірність вибуття з комунальної власності права власності на спірну земельну ділянку. 
Вказане рішення було виконане ОСОБА_1 , про що свідчать фінансово-платіжні квитанції №20 від 06 березня 2019 року на суму 32253,00 гривень та № 0.0.1287855700.1 від 06 березня 2019 року на суму 299000,00 гривень, тобто на загальну суму 331 253 грн.
На вказане рішення суду подано апеляцію особою, яка вважала, що судовим рішенням вирішено питання про її права та обов`язки – Громадська організація «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів».
Постановою Одеського апеляційного суду Одеської області від 22 січня 2020 року апеляційну скаргу адвоката Клименка Олега Вікторовича в інтересах Громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» задоволено частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідачів, що не заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 про стягнення грошової вартості земельної ділянки відмовлено. Вирішено питання про перерозподіл судових витрат.
27 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського апеляційного суду із заявою про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року по справі №1519/2-4697/11 за нововиявленими обставинами.
21 листопада 2024 року постановою Одеського апеляційного суду заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року по справі №1519/2-4697/11 за нововиявленими обставинами було задоволено частково, скасовано постанову Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року по справі №1519/2-4697/11, та ухвалено нове рішення, яким апеляційне провадження закрито, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року по справі №1519/2-4697/11 – залишено без змін.
З огляду на вказане, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що оскільки на час розгляду даної справи рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 січня 2020 року по справі №1519/2-4697/11 згідно якого позов прокуратури Одеської області задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради грошові кошти в розмірі 331253,00 гривень, що дорівнює вартості земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0904 га, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, є чинним та виконаним ОСОБА_1 у повному обсязі, тому відсутнє порушення прав Одеської міської ради.
Однак, вказаний висновок суду першої інстанції про те, що за наявності рішення суду про стягнення грошової компенсації на користь органу місцевого самоврядування права комунальної власності не є порушеними, є передчасним та таким, що не ґрунтується на чинному правовому регулюванні і фактичних обставинах справи.
Так, покладаючи в основу свого рішення зазначені висновки, суд першої інстанції виходив із існування рішення суду про стягнення грошової компенсації, яке на момент ухвалення оскаржуваного рішення не набуло остаточного характеру, та з очевидністю мало бути предметом касаційного оскарження. При цьому на час звернення до суду із цим позовом воно було скасоване, його скасування стало підставою для звернення прокурора до суду, що не могло залишатися поза увагою суду першої інстанції. 
Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі №1519/2-4697/11, задоволено касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури. Постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року у справі № 1519/2-4697/11 за нововиявленими обставинами відмовлено. Постанову Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року у справі № 1519/2-4697/11 залишено в силі.
Таким чином, за результатами перегляду касаційним судом залишено без змін постанову Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року про відмову в задоволенні позову. У зв`язку з чим рішення про стягнення компенсації втратило юридичну силу та не породжує жодних правових наслідків.
Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність порушення права комунальної власності виключно з підстав існування рішення про стягнення компенсації виявився передчасним, оскільки був зроблений без урахування того, що таке рішення підлягало оскарженню в касаційному порядку, і у задоволенні відповідних позовних вимог остаточно відмовлено.
За таких обставин правова підстава, покладена судом в основу оскаржуваного рішення, у подальшому відпала, що свідчить про передчасність зроблених ним висновків.
Сам по собі факт ухвалення судом рішення про стягнення грошової компенсації, яке згодом скасовано в апеляційному порядку та в подальшому залишено без змін касаційним судом, не свідчить про припинення порушення права власності територіальної громади чи про відновлення такого права. Навпаки, після скасування зазначеного рішення відпала єдина підстава, на яку послався суд першої інстанції, обґрунтовуючи відсутність порушеного права комунальної власності.
Крім того, рішення у справі про стягнення грошової компенсації не містило встановлених судом обставин щодо правомірності чи неправомірності вибуття спірної земельної ділянки з комунальної власності, оскільки позов був задоволений у зв`язку з визнанням відповідачем позовних вимог. Відтак навіть за умови його чинності воно не спростовувало факту можливого порушення права власності територіальної громади, а після його скасування будь-які підстави для висновку про відсутність такого порушення взагалі відсутні.
Отже, на підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги щодо порушення права власності Одеської міської ради щодо спірної земельної ділянки є обґрунтованими.
Позивачем доведено обставини неправомірності вибуття спірної земельної ділянки із комунальної власності.
Посилання ОСОБА_1 щодо обставин виконання ним рішення суду про стягнення грошової компенсації вартості спірної земельної ділянки не заслуговує на увагу, оскільки останній не позбавлений права на звернення до суду із заявою про поворот виконання рішення в порядку передбаченому ст. 444 ЦПК України. 
Щодо помилкових висновків суду про недоведеність підстав для представництва інтересів держави, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Відповідно до матеріалів справи, позивачем було надано докази направлення прокуратурою на адресу Одеської міської ради лист №15/1/1-560вих-21 від 24.03.2021 у якому поінформовано про порушення майнових прав територіальної громади м. Одеси унаслідок вибуття земельної ділянки площею 0, 0904 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий 511013700:68:002:0028, яка вибула з комунальної власності без волі власника та імперативно є землями комунальної власності, розпорядження якими здійснює Одеська міська ради, які потребують судового захисту шляхом звернення до суду із позовною заявою про витребування з чужого незаконного володіння вказаної земельної ділянки (т. 1, а.с. 60 – 62).
Таким чином звернувшись до Одеської міської ради до подання позову в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» з листом №15/1/1-560вих-21 24.03.2021 прокурором було надано можливість відповідному уповноваженому органу відреагувати на вказані у листі порушення інтересів держави шляхом подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Між тим, у відповідь на вказане повідомлення №15/1/1-560вих-21 від 24.03.2021 органом місцевого самоврядування в особі Одеської міської ради не було вжито жодних заходів щодо відновлення порушеного права територіальної громади на земельну ділянку, що підтверджувалось листом міської від 22.04.2021, у якому, до того ж, не наведено аргументів про відсутність порушень інтересів держави (т. 1, а.с. 63).
Таким чином, Одеська міська рада надаючи відповідь прокурору на його звернення, свою позицію щодо порушення інтересів держави жодним чином не висловили, про наміри самостійно звернутися з позовом чи провести перевірку щодо виявлених прокуратурою фактів не заявили, водночас не спростували й твердження прокурора щодо виявлених порушень законодавства. Такі дії були оцінені прокурором як бездіяльність.
Отже, у позовній заяві прокурором наведено підстави для здійснення представництва інтересів держави, обґрунтовано їх та надано відповідні докази, чим дотримано вимоги передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» порядку здійснення представництва інтересів держави у цій справі.
З огляду на вищевикладене, помилковим є висновок суду першої інстанції про ненаведення прокурором у цій справі підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді.
Щодо заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності, колегія суддів виходить з наступного. 
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року зазначила, що на вимоги про витребування майна поширюється припис статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів, а реалізація права на їх оскарження не має ставити під сумнів стабільність цивільного обороту.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частиною другою статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи – носія порушеного права (інтересу).
І в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене, чи прокурор, уповноважений звернутися до суду в інтересах держави за захистом такого права, зокрема, якщо прокурор довідався чи міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, раніше, ніж особа, право якої порушене.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Аналогічний припис закріплений у частині четвертій статті 56 ЦПК України, чинного з 15 грудня 2017 року.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Колегія суддів вважає, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та >від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).
У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.
У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17, Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наступне: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.
Так, як було зазначено раніше вперше за захистом порушених прав представник прокуратури в інтересах держави звернувся до суду про витребування спірної земельної ділянки ще в 2011 році в межах строку позовної давності. За результатами якого, заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22.11.2011 у справі №1519/2-4697/11 було задоволено позовні вимоги прокуратури та витребувано спірну земельну ділянку на користь територіальної громади. 
На підставі вказаного рішення суду Одеська міська рада 22.03.2017 зареєструвала право комунальної власності на спірну земельну ділянку.
Разом з цим, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09.10.2018 задоволено заяву ОСОБА_1 , скасовано рішення суду від 22.11.2011 у справі №1519/2-4697/11, справу призначено до судового розгляду.
Таким чином, починаючи з 22.03.2017 по 12.02.2019 майнові права та законні інтереси територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, в частині незаконного вибуття спірної земельної ділянки з її власності, було поновлено, що свідчить про відсутність будь-якого майнового спору стосовно права власності на спірну земельну ділянку.
Разом з цим, оскільки рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.11.2011 у справі №1519/2-4697/1, що стало підставою для реєстрації права комунальної власності за Одеською міською радою, скасовано, 12.02.2019 спірна земельна ділянка фактично повторно вибула з комунальної власності без волі територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради внаслідок скасування судового рішення за позовом прокурора, яким було відновлено майнові права Одеської міської ради на спірну земельну ділянку, що є безумовним фактом порушення майнових прав останньої та потребує судового захисту.
В подальшому, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17.01.2019 у справі №1519/2-4697/11 було задоволено позов прокуратури Одеської області, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради грошові кошти в розмірі 331253,00 гривень, що дорівнює вартості земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0904 га, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028.
Однак, вищевказане судове рішення постановою Одеського апеляційного суду Одеської області від 22 січня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідачів, що не заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 про стягнення грошової вартості земельної ділянки відмовлено. 
Таким чином, у Одеської міської ради, так само як і у прокурора, з`явились правові підстави для судового захисту інтересів територіальної громади м. Одеси шляхом пред`явлення позовної заяви про витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння, лише 22.01.2020 після ухвалення судового рішення про відмову в задоволенні позову про відновлення порушених прав територіальної громади.
Тобто, загальний строк позовної давності передбачений ст. 257 ЦК
України обласною прокуратурою пропущено з поважних причин, оскільки перебіг строку позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України переривався у зв`язку зі зверненням прокурора в інтересах та Одеської міської ради з позовною заявою про витребування з чужого незаконного володіння спірного майна та правові підстави для обрання належного способу судового захисту інтересів територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради з`явились лише 22.01.2020.
З вказаним позовом у даній справі прокурор звернувся 30.04.2021 тобто в межах строку позовної давності. 
Таким чином, доводи відповідача та третьої особи про пропуск позивачем строку позовної давності не знайшли своє підтвердження.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Одеської міської ради є обґрунтованими, а тому вона підлягає задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове судове рішення про задоволення позову за вищевказаного обґрунтування.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина 

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Одеської міської ради задовольнити.
Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 24 грудня 2024 року скасувати, ухвалити нове.
Позов заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Одеської міської ради задовольнити.
Витребувати у ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 0,0904 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 21.07.2026.

Головуючий Є.С. Сєвєрова

Судді: С.О. Погорєлова

О.М. Таварткіладзе