ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2026 року | Справа №160/26163/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В. 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " про зобов`язання вчинити дії,-
УСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про зміну формулювання причини звільнення та зобов`язання вчинити певні дії.
З моменту звернення до суду позивач подав декілька коригованих позовних заяв: 
Первинну позовна заява від 12.09.2025 подано до суду 15.09.2025 з вимогами змінити формулювання причини звільнення на формулювання «за власним бажанням», зобов`язати відповідача винести відповідний наказ та внести запис до трудової книжки. 24.09.2025 подав кореговану позовну заяву, у якій зміст трьох раніше заявлених вимог залишився незмінним. 
20.10.2025 подав другу "кореговану позовну заяву", в якій попередні вимоги доповнено двома новими вимогами - про визнання протиправним застосування дисциплінарного стягнення та про визнання протиправним звільнення зі служби. Саме ця, остання за часом подання, корегована позовна заява визначає межі позовних вимог, які є предметом розгляду в цій справі, у зв`язку з чим суд вирішує спір за викладеними в ній вимогами.
Отже, за змістом останньої "корегованої позовної заяви" позивач просить суд:
Визнати протиправним застосування до ОСОБА_1 наказом Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 24.01.2025 року № 29 «Про застосування дисциплінарних стягнень» дисциплінарного стягнення у виді звільнення із служби в поліції за вчинення дисциплінарного проступку, що виразилося у відсутності на службі без поважних причин із 01 до 17 січня 2025 року.
Визнати протиправним звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту національної поліції України) частини першої статті 77 закону України «Про Національну поліцію» відповідно до наказу Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 04.02.2025 року № 127 о/с.
Змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 зі служби в Департаменті поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на формулювання «за власним бажанням».
Зобов`язати Департамент поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » винести наказ про зміну формулювання причини звільнення ОСОБА_1 в наказі від 04.02.2025 за № 127/о на формулювання «за власним бажанням».
Зобов`язати Департамент поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 , змінивши формулювання звільнення ОСОБА_1 зі служби Департаменті поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на формулювання «за власним бажанням» відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29.07.2024 він подав рапорт про звільнення зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням), який зареєстровано за вхідним № 9639 від 02.08.2024, проте відповідач цей рапорт не реалізував. Оскільки конкретної дати звільнення в рапорті не зазначалося, позивач, посилаючись на пункт 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, вважає, що відповідач був зобов`язаний звільнити його зі служби 02.11.2024 - зі спливом тримісячного строку з дня подання рапорту. Позивач вказав, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 у справі № 160/31500/24 бездіяльність відповідача щодо його незвільнення за рапортом від 29.07.2024 визнано протиправною, і в цій частині рішення залишено без змін судом апеляційної інстанції. На переконання позивача, якби відповідач своєчасно виконав обов`язок щодо звільнення, підстав для звільнення за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення не виникло б, а тому справжньою причиною припинення служби є власне бажання позивача, і формулювання причини звільнення підлягає зміні за частиною третьою статті 235 Кодексу законів про працю України та Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58.
Вимоги про визнання протиправними застосування дисциплінарного стягнення та звільнення позивач обґрунтував тим, що дисциплінарне стягнення застосовано за відсутність на службі без поважних причин із 01 до 17 січня 2025 року за місцем постійної дислокації підрозділу в м. Полтава, тоді як у лютому 2024 року він був призначений на посаду інспектора відділення тактико-спеціальної підготовки штурмового батальйону № 3 полку управління поліції особливого призначення № 3 з дислокацією в Дніпропетровській області, а з наказом від 03.06.2024 № 865 о/с про призначення інспектором взводу № 2 роти № 2 («Полтава-2») штурмового батальйону № 2 та з посадовою інструкцією за новою посадою його не ознайомлювали і про зміну місця проходження служби не повідомляли. Позивач також посилався на наявність, за його твердженням, правової прогалини в регулюванні порядку інформування поліцейського про умови проходження служби та на необхідність застосування за аналогією закону статті 29 Кодексу законів про працю України, а крім того зазначав, що подані відповідачем описи вкладення не містять ідентифікаторів поштових відправлень і не підтверджують належного повідомлення його про накази від 24.01.2025 № 29 та від 04.02.2025 № 127 о/с.
Ухвалою суду від 30.09.2025 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; відповідачу встановлено строк для подання відзиву.
Відповідач правом на подання відзиву скористався, та у відзиві від 10.10.2025 та у відзиві на кореговану позовну заяву від 22.10.2025 Департамент поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » позовні вимоги не визнав і просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач зазначив, що наказом від 03.06.2024 № 865 о/с позивача в порядку переведення призначено на посаду інспектора взводу № 2 роти № 2 («Полтава-2») штурмового батальйону № 2 полку управління поліції особливого призначення № 3; що 02.01.2025 надійшли рапорти про відсутність позивача на службі без поважних причин з 01.01.2025, наказом від 03.01.2025 №3 призначено службове розслідування, висновок якого затверджено 17.01.2025, а під час розслідування позивач для надання пояснень не з`явився. За результатами розслідування наказом від 24.01.2025 № 29 «Про застосування дисциплінарних стягнень» до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції, яке реалізовано наказом від 04.02.2025 № 127 о/с про звільнення за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» із 06.02.2025. Про застосування стягнення та про звільнення позивача повідомлено листами № 1247-2025 від 29.01.2025 та № 1801-2025 від 06.02.2025 з направленням витягів із відповідних наказів. Відповідач наголосив, що зазначені накази не скасовані та є чинними, що позивачем пропущено встановлений частиною четвертою статті 31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України п`ятнадцятиденний строк оскарження дисциплінарного стягнення, а також що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 26.06.2025 у справі № 160/31500/24 позивачу вже остаточно відмовлено у вимозі про зобов`язання відповідача прийняти рішення про його звільнення за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за рапортом від 29.07.2024. У запереченнях від 29.10.2025 відповідач додатково вказав, що дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції виконується шляхом видання наказу по особовому складу (частина третя статті 22 Дисциплінарного статуту Національної поліції України), а тому внесення змін до наказу від 04.02.2025 № 127 о/с за наявності чинного наказу про застосування стягнення є неможливим.
У відповіді на відзив від 28.10.2025 позивач наполягав на задоволенні позову, зазначивши, що предметом спору є не оскарження дисциплінарного стягнення як таке, а приведення формулювання причини звільнення у відповідність до хронологічної послідовності подій та до встановленої судами у справі № 160/31500/24 протиправної бездіяльності відповідача, і що з 03.11.2024 він мав право не перебувати на службі, оскільки станом на цю дату вже мав бути звільненим за власним бажанням.
Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. Згідно з частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Розгляд справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами та доказами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України, а з лютого 2024 року - у Департаменті поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на посаді інспектора відділення тактико-спеціальної підготовки штурмового батальйону № 3 полку управління поліції особливого призначення № 3.
Наказом Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 03.06.2024 № 865 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 відповідно до статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» в порядку переведення призначено на посаду інспектора взводу № 2 роти № 2 («Полтава-2») штурмового батальйону № 2 полку управління поліції особливого призначення № 3 Департаменту поліції особливого призначення « ІНФОРМАЦІЯ_1 », зі звільненням з посади інспектора відділення тактико-спеціальної підготовки штурмового батальйону № 3.
29.07.2024 позивач подав рапорт на ім`я начальника Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про звільнення зі служби в Національній поліції України за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію», зареєстрований за вхідним № 9639 від 02.08.2024. Конкретної дати звільнення в рапорті не зазначено.
Листом від 23.08.2024 № 6098-2024 відповідач повідомив позивача про реєстрацію рапорту та роз`яснив підстави і порядок звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, а листом від 28.10.2024 № 8493-2024 повідомив, що рапорт залишено без реалізації.
02.01.2025 до відділу моніторингу управління поліції особливого призначення № 3 Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » надійшли рапорти про відсутність на службі без поважних причин з 01.01.2025 інспектора взводу № 2 роти № 2 («Полтава-2») штурмового батальйону № НОМЕР_1 полку управління поліції особливого призначення № 3 старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 .
Наказом управління поліції особливого призначення № 3 Департаменту поліції особливого призначення « ІНФОРМАЦІЯ_2 штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 03.01.2025 № 3 за цим фактом призначено службове розслідування.
17.01.2025 тимчасово виконуючим обов`язки начальника управління - командиром полку управління поліції особливого призначення № 3 затверджено висновок службового розслідування № 296/59/14-2025, за результатами якого відомості, що стали підставою для призначення службового розслідування, визнано такими, що знайшли своє об`єктивне підтвердження, та запропоновано застосувати до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції. У матеріалах службового розслідування містяться акти про відсутність позивача на службі за період з 01.01.2025 по 17.01.2025, складені за місцем розташування підрозділу в АДРЕСА_1 . Під час проведення службового розслідування позивач для надання пояснень з приводу відсутності на службі не з`являвся.
20.01.2025 начальнику Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » скеровано клопотання про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 .
Наказом Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 24.01.2025 № 29 «Про застосування дисциплінарних стягнень» за вчинення дисциплінарного проступку, порушення вимог пунктів 1, 2 та 6 частини першої статті 18, частини першої статті 64 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1, 2, 5 та 8 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2337-VIII, що виразилося у відсутності на службі без поважних причин із 01 до 17 січня 2025 року, до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.
Листом № 1247-2025 від 29.01.2025 позивача повідомлено про притягнення до дисциплінарної відповідальності наказом від 24.01.2025 № 29 та направлено на його адресу витяг із цього наказу.
Наказом Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 04.02.2025 № 127 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , інспектора взводу № 2 роти № 2 («Полтава-2») штурмового батальйону № 2 полку управління поліції особливого призначення № 3, звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» із 06.02.2025.
Листом № 1801-2025 від 06.02.2025 позивача повідомлено про звільнення зі служби в поліції наказом від 04.02.2025 № 127 о/с та направлено на його адресу витяг із цього наказу.
Судом також встановлено, що 27.11.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 », у якій позивач просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо незвільнення його зі служби за рапортом від 29.07.2024 та зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за цим рапортом.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 у справі № 160/31500/24 позов задоволено: визнано протиправною бездіяльність Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » щодо незвільнення зі служби ОСОБА_1 за рапортом від 29.07.2024 та зобов`язано відповідача прийняти рішення про звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за рапортом від 29.07.2024.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 26.06.2025 у справі №160/31500/24 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 скасовано в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за рапортом від 29.07.2024, і в цій частині ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Підставою для відмови стало встановлення тієї обставини, що наказом Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 04.02.2025 № 127/о ОСОБА_1 звільнено за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 06.02.2025. Зазначена постанова набрала законної сили з дати її ухвалення та в касаційному порядку не оскаржувалася.
Накази Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 24.01.2025 № 29 та від 04.02.2025 № 127 о/с не скасовані та є чинними.
Вважаючи, що формулювання причини його звільнення не відповідає дійсним обставинам, а дисциплінарне стягнення застосовано протиправно, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи справу по суті, надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).
Згідно з частиною першою статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. За приписами частини першої статті 60 цього Закону відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.
Відносини проходження служби в поліції не є трудовими у розумінні Кодексу законів про працю України, тому їх правове регулювання здійснюється насамперед нормами спеціального законодавства, а норми законодавства про працю застосовуються лише у випадках, якщо нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовано або коли про це прямо зазначено у спеціальному законі. Такий висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 20.12.2019 у справі № 826/375/17, від 30.09.2020 у справі № 826/16621/17 та від 09.02.2021 у справі № 826/10404/16.
Частиною першою статті 18 Закону № 580-VIII передбачено, що поліцейський зобов`язаний, зокрема, неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського (пункт 1); професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва (пункт 2).
За вимогами частин першої, другої статті 19 Закону № 580-VIII у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Згідно з частиною першою статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2337-VIII (далі - Дисциплінарний статут), службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Частиною першою статті 11 Дисциплінарного статуту закріплено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
Дисциплінарним проступком у силу статті 12 Дисциплінарного статуту визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
За приписами частини третьої статті 13 Дисциплінарного статуту до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції. Дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків (частини перша, друга статті 13 Дисциплінарного статуту).
Відповідно до статті 14 Дисциплінарного статуту з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків проводиться службове розслідування. Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення. Підставою для призначення службового розслідування є, зокрема, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки такого проступку. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо.
Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України встановлюється Міністерством внутрішніх справ України (частина десята статті 14 Дисциплінарного статуту). Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 № 893 «Про реалізацію окремих положень Дисциплінарного статуту Національної поліції України», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 28.11.2018 за № 1355/32807, затверджено Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України (далі - Порядок № 893).
Пунктом 1 розділу II Порядку № 893 визначено, що підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку. Відповідно до пункту 2 розділу VI Порядку № 893 підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який готує і підписує дисциплінарна комісія; у силу пункту 9 розділу VI цього Порядку висновок службового розслідування затверджує керівник, який його призначив, або особа, яка виконує обов`язки керівника. Згідно з пунктами 1, 3, 4 розділу VII Порядку № 893 у разі якщо за результатами розгляду матеріалів службового розслідування дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення; уповноважений керівник, враховуючи характер проступку, обставини, за яких він був учинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби, визначає вид дисциплінарного стягнення та видає письмовий наказ про його застосування.
Частиною третьою статті 22 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарні стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь та звільнення із служби в поліції виконуються (реалізуються) шляхом видання наказу по особовому складу.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; за пунктом 7 частини першої цієї статті - за власним бажанням.
Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частини друга, третя статті 77 Закону № 580-VIII).
Аналіз наведених норм свідчить, що припинення служби в поліції відбувається виключно на підставі відповідного наказу уповноваженого керівника, а день звільнення визначається днем видання такого наказу або датою, зазначеною в ньому. Жодна норма Закону № 580-VIII не пов`язує припинення служби в поліції із самим лише поданням поліцейським рапорту про звільнення або зі спливом строку, передбаченого пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114), яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII у частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до пункту 68 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Наведена норма встановлює строк завчасного попередження керівника про намір звільнитися і певні гарантії для поліцейського, зокрема можливість відкликати рапорт до закінчення тримісячного строку, проте не запроваджує автоматичного припинення служби зі спливом цього строку. Такий підхід узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду України від 24.06.2014 у справі № 21-241а14 та у постановах Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 817/981/17, від 05.02.2020 у справі № 819/744/16 і від 11.08.2021 у справі №826/7075/16, за якими до правовідносин щодо звільнення поліцейських за власним бажанням застосовується пункт 68 Положення № 114, а звільнення у більш короткий строк можливе лише за наявності обопільної згоди поліцейського та органу, уповноваженого приймати рішення про звільнення.
З наведеного випливає, що звернення позивача з рапортом про звільнення зі служби до моменту його фактичного розгляду і видання наказу про звільнення не звільняло позивача від виконання ним обов`язків поліцейського та функціональних обов`язків за посадою. Станом на період з 01 до 17 січня 2025 року позивач залишався поліцейським, оскільки наказ про його звільнення на той час виданий не був, а тому на нього в повному обсязі поширювалися обов`язки, передбачені статтею 18 Закону № 580-VIII, та вимоги службової дисципліни, визначені статтею 1 Дисциплінарного статуту.
З огляду на це суд відхиляє довід позивача про те, що він мав бути звільнений 02.11.2024 і тому з 03.11.2024 був вправі не перебувати на службі. Правомірні очікування поліцейського щодо розгляду його рапорту не є тотожними припиненню служби і не породжують права самовільно припинити виконання службових обов`язків. Протилежне тлумачення означало б, що поліцейський може в односторонньому порядку, поза межами встановленої законом процедури та без видання наказу, визначати момент припинення державної служби особливого характеру, що суперечить частині другій статті 19 Конституції України і частинам другій, третій статті 77 Закону № 580-VIII.
Суд окремо зазначає, що визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо незвільнення позивача за рапортом від 29.07.2024, здійснене у справі № 160/31500/24, не має наслідком ані автоматичної зміни підстави звільнення, ані ретроактивного припинення служби. Такий висновок суду констатує протиправність поведінки суб`єкта владних повноважень, але сам по собі не замінює собою наказ про звільнення і не змінює його зміст.
Щодо значення для цієї справи судових рішень, ухвалених у справі № 160/31500/24, суд виходить з такого.
Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом встановлено, що у справі № 160/31500/24 сторонами були ті самі особи, що й у цій справі, - ОСОБА_1 як позивач та Департамент поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » як відповідач, а спір стосувався тих самих правовідносин, а саме проходження та припинення позивачем служби в поліції у зв`язку з поданням ним рапорту від 29.07.2024 про звільнення за власним бажанням. За таких умов обставини, встановлені рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 26.06.2025 у справі № 160/31500/24, у силу частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України повторному доказуванню в цій справі не підлягають і мають преюдиційне значення.
Преюдиційно встановленими для цієї справи є, зокрема, такі обставини: подання позивачем 29.07.2024 рапорту про звільнення зі служби за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII, зареєстрованого за вхідним № 9639 від 02.08.2024, без зазначення дати звільнення; незазначення відповідачем підстав, які були б перешкодою для розгляду цього рапорту, і протиправність його бездіяльності щодо незвільнення позивача за цим рапортом; звільнення позивача наказом від 04.02.2025 № 127/о за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII з 06.02.2025.
Водночас суд наголошує, що преюдиція поширюється саме на встановлені судами фактичні обставини і не звільняє суд від самостійної правової оцінки спірних відносин у цій справі та від застосування норм права до тих вимог, які тут заявлено. Обставина протиправності бездіяльності відповідача, встановлена у справі № 160/31500/24, входить до предмета доказування і в цій справі, проте сама по собі вона не є достатньою для висновку про неправильність формулювання причини звільнення позивача.
Крім того, суд враховує, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 26.06.2025 у справі № 160/31500/24 за участю тих самих сторін позивачу вже остаточно відмовлено у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII за рапортом від 29.07.2024. Ця постанова набрала законної сили і є остаточною.
Заявлені у цій справі вимоги про зміну формулювання причини звільнення на формулювання «за власним бажанням» та про зобов`язання відповідача внести відповідні зміни до наказу від 04.02.2025 № 127 о/с і до трудової книжки за своїм правовим результатом спрямовані на те саме, у чому позивачу вже відмовлено, - на оформлення припинення його служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII на підставі рапорту від 29.07.2024. Задоволення таких вимог фактично призвело б до подолання остаточного судового рішення поза встановленою процесуальною процедурою, що не узгоджується з принципом обов`язковості судових рішень (стаття 129-1 Конституції України) та з принципом юридичної визначеності.
Разом із тим суд не вбачає підстав для висновку про тотожність цього позову з позовом, розглянутим у справі № 160/31500/24, оскільки предмет і підстави заявлених тут вимог не збігаються повністю з предметом і підставами раніше розглянутого спору: у цій справі позивач оскаржує накази від 24.01.2025 № 29 та від 04.02.2025 № 127 о/с, які не були предметом розгляду у справі № 160/31500/24. З цих мотивів доводи відповідача про необхідність відмови у відкритті провадження за пунктом 2 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суд відхиляє і вирішує спір по суті заявлених вимог.
Перевіряючи правомірність застосування до позивача дисциплінарного стягнення наказом від 24.01.2025 № 29, суд встановив, що процедура притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відповідачем дотримана: службове розслідування призначено письмовим наказом від 03.01.2025 № 3 за наявності передбаченої статтею 14 Дисциплінарного статуту та пунктом 1 розділу II Порядку № 893 підстави - рапортів від 02.01.2025 про відсутність позивача на службі без поважних причин; підсумковим документом розслідування є висновок від 17.01.2025 № 296/59/14-2025, затверджений уповноваженою посадовою особою; за результатами розслідування уповноваженому керівнику внесено клопотання від 20.01.2025 про застосування дисциплінарного стягнення; вид стягнення визначено та застосовано письмовим наказом від 24.01.2025 № 29, який реалізовано наказом по особовому складу від 04.02.2025 № 127 о/с відповідно до частини третьої статті 22 Дисциплінарного статуту.
Факт відсутності позивача на службі без поважних причин із 01 до 17 січня 2025 року підтверджується висновком службового розслідування, поясненнями опитаних під час розслідування посадових осіб та актами про відсутність на службі за період з 01.01.2025 по 17.01.2025. Позивач цього факту по суті не спростував: він не зазначив, де саме перебував у цей період, які службові обов`язки і за яким місцем служби виконував, не надав доказів звернення до відповідача з повідомленням про причини відсутності, а під час службового розслідування для надання пояснень не з`явився.
Доводи позивача про те, що його не було повідомлено про призначення на посаду інспектора взводу № 2 роти № 2 («Полтава-2») штурмового батальйону № 2 та про зміну місця проходження служби, суд оцінює критично з таких підстав.
Частинами сьомою, дев`ятою статті 65 Закону № 580-VIII передбачено, що переведення є формою переміщення поліцейських, яке здійснюється у разі, якщо звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних керівників, та що переведення поліцейського здійснюється на підставі наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та наказу про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський. Наказ від 03.06.2024 № 865 о/с про призначення позивача на нову посаду виданий уповноваженим суб`єктом, є чинним, у встановленому порядку не скасований і в межах цієї справи позивачем не оскаржується. Відтак з 03.06.2024 позивач обіймав саме ту посаду, за невиконання обов`язків за якою до нього застосовано дисциплінарне стягнення.
Суд також зазначає, що між виданням наказу від 03.06.2024 № 865 о/с і початком періоду відсутності на службі минуло понад шість місяців, протягом яких позивач підтримував службову комунікацію з відповідачем, зокрема подав 29.07.2024 рапорт про звільнення та отримував листи відповідача від 23.08.2024 № 6098-2024 і від 28.10.2024 № 8493-2024, якими його, крім іншого, було проінформовано про можливість проведення службового розслідування у разі невиходу на службу без поважних причин. Доказів того, що позивач протягом цього часу звертався до відповідача з питанням про своє місце служби чи посаду, повідомляв про неможливість прибуття до місця служби або оскаржував наказ про переведення, матеріали справи не містять. Обов`язок професійно виконувати службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків та наказів керівництва прямо покладено на поліцейського пунктом 2 частини першої статті 18 Закону № 580-VIII, а невиконання цього обов`язку становить дисциплінарний проступок у розумінні статті 12 Дисциплінарного статуту.
Довід позивача про наявність правової прогалини в регулюванні порядку інформування поліцейського про умови проходження служби та про необхідність застосування за аналогією закону статті 29 Кодексу законів про працю України суд відхиляє. Порядок переміщення поліцейських, у тому числі шляхом переведення, врегульовано статтею 65 Закону № 580-VIII, а порядок проходження служби - цим Законом, Дисциплінарним статутом та Положенням № 114, а тому правова прогалина, яка вимагала б застосування аналогії закону, у спірних відносинах відсутня. За таких обставин підстав для субсидіарного застосування норм законодавства про працю, зокрема статті 29 Кодексу законів про працю України, немає.
Щодо доводів позивача про неналежність доказів повідомлення його про накази від 24.01.2025 № 29 та від 04.02.2025 № 127 о/с суд зазначає таке. Відповідно до статті 30 Дисциплінарного статуту у разі відсутності поліцейського, якого притягнуто до дисциплінарної відповідальності, без поважних причин на службі копія наказу про застосування до нього дисциплінарного стягнення надсилається поштовим зв`язком (у разі можливості) на адресу місця проживання, зазначену в його особовій справі, або з використанням електронної комунікації; поліцейський вважається таким, що ознайомлений з наказом про застосування дисциплінарного стягнення, після спливу чотирьох календарних днів з дня його відправлення поштовим зв`язком. Матеріалами справи підтверджується направлення відповідачем позивачу листів № 1247-2025 від 29.01.2025 та № 1801-2025 від 06.02.2025 з витягами з відповідних наказів, тобто відповідач вчинив дії, передбачені статтею 30 Дисциплінарного статуту. Водночас доводи позивача щодо оформлення описів вкладення стосуються виключно питання дотримання строку звернення до суду і жодним чином не спростовують правомірності самих наказів, а тому не впливають на висновок суду по суті спору.
Суд ураховує і доводи відповідача про пропуск позивачем передбаченого частиною четвертою статті 31 Дисциплінарного статуту п`ятнадцятиденного строку оскарження дисциплінарного стягнення, який, за правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28.03.2024 у справі № 420/22052/23, як спеціальний має пріоритет над загальним строком звернення до адміністративного суду. Суд зазначає, що про застосоване дисциплінарне стягнення та про звільнення позивачу було достеменно відомо щонайпізніше під час апеляційного перегляду справи № 160/31500/24, за наслідками якого 26.06.2025 ухвалено постанову з посиланням на наказ від 04.02.2025 № 127/о, тоді як вимоги про визнання протиправними наказів від 24.01.2025 № 29 та від 04.02.2025 № 127 о/с заявлено лише в корегованій позовній заяві, поданій у жовтні 2025 року. Разом із тим, з огляду на висновок суду про необґрунтованість позовних вимог по суті, питання дотримання строку звернення до суду не є визначальним для вирішення цього спору.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції застосовано до позивача наказом від 24.01.2025 № 29 за наявності дисциплінарного проступку, з дотриманням процедури, встановленої Дисциплінарним статутом та Порядком № 893, уповноваженим керівником і в межах наданих йому повноважень, а наказ від 04.02.2025 № 127 о/с про звільнення позивача за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII є законною формою реалізації цього стягнення. Підстав для визнання протиправними застосування дисциплінарного стягнення та звільнення позивача зі служби судом не встановлено.
Вирішуючи вимоги про зміну формулювання причини звільнення, суд виходить із такого.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. За змістом частини третьої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.
Наведена норма пов`язує можливість зміни формулювання причини звільнення з попереднім установленням того, що таке формулювання є неправильним або не відповідає чинному законодавству. Отже, зміна формулювання причини звільнення є похідним способом захисту, застосування якого можливе лише за умови встановлення судом дефектності самої підстави звільнення.
У цій справі формулювання причини звільнення позивача, наведене в наказі від 04.02.2025 № 127 о/с, - «у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України», пункт 6 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII - точно відтворює текст закону і відповідає дійсній фактичній підставі припинення служби, якою є чинне дисциплінарне стягнення, застосоване наказом від 24.01.2025 № 29. Оскільки правомірність цього стягнення та звільнення судом підтверджена, формулювання причини звільнення не є ані неправильним, ані таким, що не відповідає чинному законодавству, а тому передбачених частиною третьою статті 235 Кодексу законів про працю України підстав для його зміни не існує.
Відсутність підстав для зміни формулювання причини звільнення виключає і задоволення похідних вимог про зобов`язання відповідача винести наказ про зміну формулювання в наказі від 04.02.2025 № 127 о/с та внести відповідний запис до трудової книжки позивача. Крім того, суд зважає, що згідно з пунктом 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, записи в трудовій книжці при звільненні провадяться у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону, а пункт 2.10 цієї Інструкції передбачає внесення змін до запису про звільнення лише у разі встановлення органом, який розглядає трудові спори, незаконності звільнення або зміни формулювання причини звільнення. Оскільки таких обставин у цій справі не встановлено, запис про звільнення позивача змінам не підлягає.
Суд також ураховує, що дисциплінарне стягнення у виді звільнення із служби в поліції виконується (реалізується) шляхом видання наказу по особовому складу (частина третя статті 22 Дисциплінарного статуту). Тому за наявності чинного, не скасованого наказу про застосування дисциплінарного стягнення внесення до наказу про звільнення іншого формулювання причини припинення служби суперечило б змісту цього стягнення та наведеній нормі Дисциплінарного статуту.
Решта доводів та заперечень висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. При цьому суд ураховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява № 4909/04, у пункті 58 якого зазначено, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Перевіривши оскаржувані накази відповідача за наведеними критеріями, суд не встановив їх невідповідності жодному з них.
Згідно зі статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач як суб`єкт владних повноважень надав суду докази на підтвердження правомірності оскаржуваних наказів, натомість позивач належними та допустимими доказами обставин, на яких ґрунтуються його вимоги, не довів.
Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні; жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та взаємному зв`язку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання протиправним застосування дисциплінарного стягнення, визнання протиправним звільнення зі служби, зміну формулювання причини звільнення та зобов`язання вчинити певні дії є безпідставними і задоволенню не підлягають.
Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, понесені позивачем, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 243-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання протиправним застосування дисциплінарного стягнення, визнання протиправним звільнення зі служби, зміну формулювання причини звільнення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова