Справа № 308/9280/26

В И Р О К 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 липня 2026 року м. Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючої судді – ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання – ОСОБА_2 , прокурора – ОСОБА_3 , захисника – ОСОБА_4 , обвинуваченого – ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №62025170040017249 від 29.09.2025 року, про обвинувачення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, українця за національністю, з середньою освітою, уродженець с. Комарівці Ужгородського району, Закарпатської області, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 неодружений, військовослужбовець військової служби за контрактом, стрілець стрілецького спеціалізованого відділення 2 стрілецького спеціалізованого взводу стрілецької спеціалізованої роти (ШКВАЛ) військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», раніше судимий, а саме: вироком Макарівського районного суду Київської області від 03.09.2019 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,
В С Т А Н О В И В:
Солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не бажаючи переносити труднощі військової служби, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, без дозволу командування та начальників, яким підпорядкований за службою, без поважних причин, в умовах воєнного стану, 07 липня 2025 року самовільно залишив розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), та був відсутній на військовій службі без поважних причин, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи свою діяльність з проходженням військової служби по 02.09.2025, коли був доставлений представниками ВСП до місця тимчасового розташування стрілецької спеціалізованої роти (ШКВАЛ) військової частини Печище Сумської області, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, а саме: самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
Окрім цього, солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не бажаючи переносити труднощі військової служби, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, без дозволу командування та начальників, яким підпорядкований за службою, без поважних причин, в умовах воєнного стану, повторно 15 вересня 2025 року самовільно залишив розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), та був відсутній на військовій службі без поважних причин, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи свою діяльність з проходженням військової служби по 08.05.2026, коли був доставлений до розташування органу досудового розслідування – СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області, що за адресою: АДРЕСА_3 , чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, а саме: самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, визнав повністю, підтвердив обставини вчинення кримінального правопорушення, щиро розкаявся у вчиненому. Пояснив, що після виходу з нуля, почув, що командир вимагає великі гроші, подумав, що і з ним так буде, тому пішов у СЗЧ. Воєнник не зробили, халатне відношення, там б`ють людей. Бажає іти захищати, але у іншу бригаду. Здоров`я дозволяє іти служити. Призваний був у 2025 році, був у в`язниці у колонії, залишалося служити 4 місяці, мати померла, тому вирішив іти служити. Було умовно-достроково звільнено. Вчинив СЗЧ, точно не пам`ятає, можливо 07.07.2025. Як повернувся, просив звільнити, не дали лікуватися, на 4 день треба було назад, тоді пішов у СЗЧ, це було у вересні 2025. 10 місяців був у СЗЧ, не розшукували, коли перевіряли документи, то сказали, що у СЗЧ. Якби тоді дали відпустку, то не скоював би СЗЧ, бажає служити, якби було порозуміння, то не вчинив би такого.
Розглянувши матеріали кримінального провадження, суд вважає, що вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, доведена повністю.
Оскільки прокурор та обвинувачений не заперечили щодо фактичних обставин провадження, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_5 визнав свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення в повному обсязі за обставин, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги встановлення судом того факту, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин і відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, а також приписи ч. 2 ст. 394 КПК України щодо особливостей апеляційного оскарження, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, а також дослідженням даних, що характеризують особу обвинуваченого.
Тож, враховуючи наведене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, за обставин, встановлених судом.
Таким чином, оцінивши показання обвинуваченого, який він надав вільно, без примусу та тиску, будучи ознайомленим із правилами ст. ст. 349, 394 КПК України, суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7 звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. У пункті 2 вказаної постанови зазначено, що відповідно до п. 1 ч. 1ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Пунктами 2, 3 ст. 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.
Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, індивідуалізації та законності, покарання повинно відповідати характеру вчинених дій, ступеню тяжкості скоєного та даним про особу винного.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає: щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 відповідно до ст.67 КК України суд визнає: вчинення злочину особою повторно та рецидив злочинів.
При призначенні покарання обвинуваченому слід суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів.
Разом з тим, з врахуванням наведених пом`якшуючих обставин, даних про особу обвинуваченого, який раніше судимий, суд вважає, що достатньою мірою для виправлення та упередження вчинення ОСОБА_5 нових кримінальних правопорушень є міра покарання, передбачена санкцією ч. 5 ст. 407 КК України – у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. 
Вироком Макарівського районного суду Київської області від 03.09.2019 року остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.
Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2025 року звільнено умовно-достроково від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 81-1 КК України, разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає такій особі покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
За таких обставин, суд вважає, що остаточне покарання ОСОБА_5 слід призначити з урахуванням ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом приєднання частини невідбутого покарання, призначеного вироком Макарівського районного суду Київської області від 03.09.2019 року та остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років 1 (один) місяць. 
Цивільний позов по справі не заявлено. Процесуальні витрати відсутні. Питання щодо речових доказів вирішується судом у порядку ст. 100 КПК України.
Керуючись ст. ст. 349, 369-371, 373-376, 395, 532 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити покарання: за ч. 5 ст. 407 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Макарівського районного суду Київської області від 03.09.2019 року, та остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.
Строк відбуття покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту його фактичного взяття під варту з 08.05.2026 року.
Запобіжний захід обраний ОСОБА_5 у виді тримання під вартою - залишити без змін до набрання вироком законної сили.
Вирок може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Суддя Ужгородського міськрайонного суду 
Закарпатської області ОСОБА_1