ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року м. Миколаїв Справа № 915/346/25 

Господарський суд Миколаївської області у складі:
судді Л.М. Ільєвої 
при секретарі судового засідання І.С. Степановій

за участю представників:
від прокуратури – Григорян Е.Р.,
від позивача - не з`явився,
від відповідача - не з`явився,
від третіх осіб:
1) ОСОБА_1 – не з`явився,
2) ТОВ “Євротехцентр” - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд”, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 та Товариство з обмеженою відповідальністю “Євротехцентр”, про витребування земельної ділянки, - 

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва звернувся до Господарського суду Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Євротехцентр” та Товариства з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд” про:
- усунення перешкод територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним акту приймання-передачі майна, яке вноситься до статутного капіталу ТОВ “МК-Трейд” № 1 від 19.03.2024 в частині передання земельної ділянки площею 938 кв.м з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 по АДРЕСА_1 , зі скасуванням державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис № 54243838 від 22.03.2024);
- усунення перешкод територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом зобов`язання ТОВ “МК-Трейд” повернути у власність територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 938 кв.м з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 по АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову посилається на порушення відповідачами вимог законодавства при використанні земельної ділянки водного фонду на території територіальної громади міста Миколаєва. 
Так, прокурор зазначає, що пунктами 4, 4.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 16.09.2014 № 43/40 затверджено проєкт землеустрою та надано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 938 кв. м з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 (під одно - та двоповерховою житловою забудовою), у тому числі 938 кв.м під прибудинковою територією, із земель комунальної власності з віднесенням до земель житлової забудови для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 . Згодом, У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр речових прав) за ОСОБА_1 зареєстровано 03.10.2014 право власності на земельну ділянку площею 938 кв.м з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 по АДРЕСА_2 , а 06.10.2014 йому видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 2773177.
В подальшому, як вказує прокурор, на підставі договору купівлі-продажу №1629 від 15.10.2014, ОСОБА_1 продав вищевказану земельну ділянку ТОВ «Євротехцентр». В свою чергу, ТОВ «Євротехцентр» 19.03.2024 за актом приймання-передачі № 1 внесло земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 по пров. 3 Прикордонному, 9/6 у м. Миколаєві до статутного капіталу ТОВ «МК-Трейд». Згідно з умовами вказаного акту-приймання передачі, товариство «МК-Трейд» зобов`язалось документально оформити право власності, в тому числі, на земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033. 
Так, прокурор зазначає, що державна реєстрація права власності за ТОВ «МК-Трейд» на земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:01:033:0021 вчинена 22.03.2024.
На переконання прокурора, відведення Миколаївською міською радою земельної ділянки площею 938 кв.м з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 у приватну власність ОСОБА_1 для індивідуального житлового будівництва та її подальше відчуження ТОВ «Євротехцентр» та ТОВ «МК-Трейд» є незаконним у зв`язку з наступним.
Прокурор з посиланням на приписи ст. 3, 60, 61 ЗК України, ст. 88, 89 ВК України стверджує, що при прийнятті пунктів 4, 4.2 рішення від 16.09.2014 № 43/40 Миколаївською міською радою безпідставно не враховано входження земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 у прибережну захисну смугу річки Південний Буг, у зв`язку з чим порушено вимоги земельного та водного законодавства.
Так, статтею 88 Водного кодексу (далі - ВК) України, статтею 60 ЗК України (тут і в подальшому положення ВК України, ЗК України наведено в редакціях на час прийняття 16.09.2014 Миколаївською міською радою рішення № 43/40) передбачено, що з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною 100 м для великих річок, водосховищ на них та озер. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з обмеженим режимом господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.
При цьому прокурор звертає увагу на те, що містобудівним документом, чинним як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на даний час, є Генеральний план міста Миколаєва (далі - Генеральний план), затверджений рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 № 35/18. Даним містобудівним документом не встановлено прибережні захисні смуги річки Південний Буг, у тому числі відносно території, до якої входить земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033.
Прокурор з посиланням на з інформацією Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області від 25.10.2023 вказує, що за даними Миколаївської міської ради рішень щодо затвердження документації із землеустрою з визначення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг на території землекористування міста Миколаєва не приймались. Також за вказаною інформацією ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 накладається на визначену в законодавстві прибережну захисну смугу водного об`єкту - річки Південний Буг шириною 100 м у межах міста Миколаєва, яка відповідно до статті 79 ВК України належить до великих річок загальнодержавного значення.
При цьому, як стверджує прокурор, входження спірної земельної ділянки у прибережну захисну смугу підтверджується геопросторовими даними.
Так, прокурор з посиланням на інформацією Миколаївської міської ради від 23.01.2024 зауважує, що відповідно до викопіювань з ортофотоплану Геоінформаційної системи містобудівного кадастру Миколаївської міської ради відстань від урізу води до південної межі земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 складає 51 м, до північної - 82 м.
Відтак, за ствердженням прокурора, земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 повністю входить у прибережну захисну смугу р. Південний Буг.
Прокурор з посиланням на приписи ст. 59 ЗК України зазначає, про те, що наявні обмеження щодо набуття земель водного фонду у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. До земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, як вказує прокурор, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України (пункти «ґ» частини 3 статті 83 цього Кодексу). Наразі ч. 2 ст. 59 ЗК України передбачає можливість передання земель водного фонду у приватну власність тільки у випадку безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). Інших випадків, за яких можна набути право приватної власності на земельні ділянки водного фонду, у ЗК України немає.
Разом з цим, прокурор зауважує, що відповідно до пункту 10.4 розділу 10 Державних будівельних норм 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування № 44 від 17.04.1992, розміщення будинків, споруд, комунікацій на землях водоохоронних зон не допускається.
Таким чином, як стверджує прокурор, земельну ділянку, зайняту прибережною захисною смугою річки Південний Буг, на яку не поширюється зазначений у частині 2 статті 59 ЗК України виняток, адже не можна отримати у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Відтак, на переконання прокурора, такого відведення земельної ділянки прибережної захисної смуги річки Південний Буг у приватну власність ОСОБА_1 для такої цілі суперечить вимогам земельного та водного законодавства, державним будівельним нормам, стандартам і правилам, що на ствердження прокурора узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13ц.
Таким чином, як вказує прокурор, відведення у приватну власність ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд порушує містобудівне законодавство.
Разом з цим, прокурор зазначає, що містобудівною документацією, чинною як на момент прийняття рішення про затвердження землевпорядної документації і відведення у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033, так і на даний час, є Генеральний план міста Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 № 35/18.
Відповідно до Генерального плану земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 віднесена до територій зелених насаджень загального користування, що підтверджується інформацією Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 13.06.2024. 
Так, відповідно до п.п. «б» п. 10.4 розділу 10 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування від 17.04.1992 № 44, розміщення будинків, споруд та комунікацій на землях зелених зон міста (якщо об`єкти які проєктуються, не призначені для відпочинку, спорту або обслуговування приміського лісового господарства).
Таким чином, прокурор зазначає, що з урахуванням призначення і способів використання в населеному пункті територій зелених зон загального користування ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033, що до них належить, є землею загального користування міста. При цьому, відповідно до пункту «а» частини 4 статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).
Відтак, на переконання прокурора, ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 як земля загального користування взагалі не могла передаватись з комунальної у приватну власність.
Разом з цим, прокурор зауважує, що рішенням міської ради затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки без його обов`язкового погодження компетентними органами у сфері охорони навколишнього природного середовища та розвитку водного господарства.
Так, прокурор з посиланням на інформацію Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної військової адміністрації від 28.11.2023, зазначає, що землевпорядна документація щодо відведення у приватну власність ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 по пров. 3 Прикордонному, 9/6 у м. Миколаєві на розгляд не надходила, висновки про погодження/відмову не надавались. Також прокурор вказує, що Регіональний офіс водних ресурсів у Миколаївській області 21.11.2023 повідомив, що проєкт землеустрою з відведення у приватну власність ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 по пров. 3 Прикордонному, 9/6 у м. Миколаєві не погоджувався.
Відтак, на думку прокурора, рішення міської ради прийняте ще й з порушенням вимог частини 3 статті 186-1 ЗК України.
Разом з цим, прокурор зауважує, що відведення земельної ділянки як земель житлової та громадської забудови (для будівництва і обслуговування житлового будинку) за рахунок земель водного фонду супроводжувалось фактичною незаконною зміною її цільового призначення. Так прокурор зазначає, що положеннями глави 18 Водного кодексу України «Користування землями водного фонду. Водоохоронні зони та зони санітарної охорони» взагалі не передбачено можливість зміни цільового призначення земель водного фонду, зокрема й для будівництва комерційних об`єктів.
Прокурор з посиланням на приписи ст. 21 ЗК України вказує, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.
Таким чином, на думку прокурора, використання ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 не за її дійсним цільовим призначенням спричиняє протиправну зміну природного ландшафту, що також є порушенням статті 63 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».
Відтак, прокурор резюмує, що пункти 4, 4.2 розділу 4 рішення міської ради від 16.09.2014 № 43/40, на підставі якого ОСОБА_2 став учасником правовідносин, пов`язаних із земельною ділянкою з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033, прийняті з порушеннями закону та стосуються ділянки водного фонду з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033, яка взагалі не могла бути передана з комунальної у приватну власність. Таким чином, оскільки на підставі вказаного рішення ради ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності від 06.10.2014 №27731771, то останнє також підлягає визнанню недійсним. З огляду на те, що Миколаївською міською радою рішення прийнято з численними порушеннями законодавства, то ОСОБА_1 не набув право власності на визначених законом підставах, як того вимагає ст. 328 ЦК України, а отже не мав права розпоряджатись нею, у тому числі відчужувати на користь ТОВ «Євротехцентр». Таким чином, як вказує прокурор, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Євротехцентр» договір купівлі-продажу №1629 від 15.10.2014, згідно зі ст. 21, ч. ч. 1, 2 ст. 203, ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним. В свою чергу ТОВ «Євротехцентр» не мало права розпоряджатись спірною земельною ділянкою та вносити її до статутного капіталу ТОВ «МК-Трейд».
На підставі викладеного, прокурор зауважує, що оскільки ТОВ «МК-Трейд» отримало право власності на незаконно набуту ОСОБА_1 та ТОВ «Євротехцентр» земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 по АДРЕСА_2 як вклад до статутного капіталу, що прирівнюється до відплатних правочинів, то акт приймання-передачі № 1 від 19.03.2024 щодо спірної земельної ділянки підлягає визнанню недійсним, а вчинена 22.03.2024 державна реєстрація права власності на неї - скасуванню у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис №54243838).
Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Водночас прокурор вказує, що оскільки незаконні пункти 4, 4.2 рішення Миколаївської міської ради від 16.09.2024 №43/40 фактично вичерпали свою дію фактом видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право від 06.10.2014 №27731771, то підстави для заявлення позовної вимоги про визнання їх незаконними та скасування є недоцільним, адже не призведе до поновлення прав територіальної громади міста Миколаєва. Аналогічно, ураховуючи, що на підставі свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу №1629 від 15.10.2014 за ОСОБА_1 та ТОВ «Євротехцентр» було здійснено державну реєстрацію права власності останніх на спірну земельну ділянку, проте ці речові права припинено у зв`язку з передачею останньої до статутного капіталу ТОВ «МК-Трейд», то визнання вказаних правочинів недійсними є недоцільним та не спрямованим на реальне поновлення інтересів територіальної громади міста Миколаєва. Таким чином, на переконання прокурора, скасування вказаних пунктів рішення Миколаївської міської ради від 16.09.2014 № 43/40, свідоцтва про право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу ділянки є неефективним способом захисту порушених інтересів територіальної громади.
Так, прокурор зазначає, що за даними Державного реєстру прав на нерухому майно та їх обтяжень речові права на будівлі, споруди по пров. 3 Прикордонному, 9/6 у м. Миколаєві не реєструвались. Також згідно з актом обстеження від 31.01.2025, наданим Миколаївською міською радою, земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 вільна від забудови, обгороджень та поросла багаторічною трав`яною рослинністю. Відсутність забудови на цій ділянці також підтверджується витягом з ортофотоплану Геоінформаційної системи містобудівного кадастру Миколаївської міської ради, що додається.
Наразі прокурор зазначає, що для поновлення порушених прав територіальної громади міста Миколаєва є необхідним та ефективним заявлення позовної вимоги про повернення земельної ділянки водного фонду.
Щодо представництва прокурором інтересів держави суді заявник з посиланням на ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 53 ГПК України зазначає наступне. 
Важливість повернення територіальній громаді міста Миколаєва спірної земельної ділянки, яку відчужено фізичній особі органом місцевого самоврядування з порушеннями законодавства, зумовлюється, зокрема, її особливим статусом, а саме належністю до прибережної захисної смуги водного об`єкту та території зеленої зони загального користування. На переконання прокурора, перебування спірної земельної ділянки у незаконному володінні ТОВ «МК-Трейд» завдає шкоди визначеній містобудівними документаціями територіальній системі рекреаційних, природних і водозахисних об`єктів, а також порушується гарантоване законодавством право громадян на доступ і використання територій загального користування, узбережжя річки Південний Буг, безпечне для життя і здоров`я довкілля.
Як вказує прокурор, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою про повернення спірної ділянки є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - незаконного набуття у приватну власність землі прибережної захисної смуги р. Південний Буг, тобто захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу.
Прокурор зазначає, що відповідно до ст.ст. 319, 386 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі шляхом звернення до суду. Статтею 17 ЦК України передбачено, що орган державної влади здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом. Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду. Згідно з частинам 3, 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до частин 1, 5 статті 60 вказаного Закону територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації. Частиною 8 статті 60 вказаного Закону визначено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Прокурор зауважує, що на підставі п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України та ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, він може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. 
Відтак, на думку прокурора, Миколаївська міська рада має право звернутися до суду за захистом порушеного права як власник та розпорядник спірної земельної ділянки, однак заходів до усунення порушень законодавства дотепер нею не вжито. Зокрема, окружною прокуратурою скеровано до Миколаївської міської ради запит від 19.02.2025 №51-50/2-1559вих-25, в якому зазначено про порушення законодавства при відведенні спірної ділянки водного фонду під забудову житловим будинком та реєстрації права власності на неї. Натомість, Миколаївською міською радою 25.02.2025 надано відповідь №4806/02.02.01-40/02/012/25 про те, що позови щодо вказаної ділянки не пред`являлись та не заплановані до пред`явлення, у зв`язку із відсутністю відповідного доручення міського голови, звернень виконавчих органів міської ради або комунальних підприємств. Як зазначає прокурор, достовірно знаючи про незаконне відведення земель водного фонду, які обмежені в оборотоздатності, Миколаївська міська рада мала повноваження звернутися з відповідним позовом на захист інтересів громади, проте дотепер цього не зробила.
Відтак, на думку прокурора, оскільки спірна ділянка відноситься до сфери розпорядження держави в особі Миколаївської міської ради, то невжиття нею протягом розумного строку після отримання повідомлення про наявність порушень інтересів держави заходів до їх поновлення, є підставою звернення прокурора до суду. 
Водночас, на переконання прокурора, втручання у право мирного володіння спірною земельною ділянкою ґрунтується на законі з огляду на наступне.
Згідно зі статтями 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Серед земель України за основним цільовим призначенням виділяють, зокрема, таку категорію як землі водного фонду, до яких належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також прибережними захисними смугами вздовж цих об`єктів. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського і внутрішнього водного транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній і комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених законодавством. Надання їх у приватну власність не передбачено законодавством за жодних обставин. Громадянам забезпечується безперешкодний і безоплатний доступ до узбережжя морів, морських заток, лиманів та островів, до берегів річок, водойм та островів для загального водокористування. Обмеження доступу громадян у будь-який спосіб до узбережжя водних об`єктів на земельних ділянках прибережних захисних смуг є підставою для припинення права користування земельними ділянками прибережних захисних смуг за рішенням суду.
Прокурор зазначає, що забудова спірної земельної ділянки, розташованої у межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг, заборонена. Окрім того, вказане обмежує безперешкодний доступ громадян до території загального користування, якою є узбережжя річки Південний Буг. Прокурор вказує, що земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 віднесена до території зелених насаджень загального користування, яка у комплексі з іншими територіями міста формує безперервну систему озеленених територій. Відтак, на ствердження прокурора, дана територія з огляду на природний ландшафт має рекреаційну, природоохоронну й естетичну цінність. Саме за її рахунок (а не суміжних територій житлової забудови) відбувається забезпечення доступу громадян до рекреаційного простору. Тому передача у власність земельної ділянки з можливістю подальшої забудови завдає шкоди визначеній містобудівними документами територіальній системі рекреаційних, природних і водозахисних об`єктів, а також порушується гарантоване законодавством прав громадян на доступ і використання територій загального користування, безпечне для життя і здоров`я довкілля.
Прокурор стверджує, що ЗК України та ВК України взагалі не передбачали та не передбачають можливості здійснювати індивідуальне житлове будівництво у межах прибережних захисних смуг водних об`єктів, а також в межах територій зелених насаджень загального користування. На переконання прокурора, наведені вимоги законодавства були та залишаються доступними, чіткими і зрозумілими, а наслідки їхньої дії передбачуваними як для ОСОБА_1 , який, знаючи чи маючи знати про відповідні законодавчі обмеження, вважав за можливе отримати таку ділянку, так і подальших набувачів - ТОВ «Євротехцентр» та ТОВ «МК-Трейд».
Отже, на думку прокурора, втручання у право відповідача мирно володіти спірною ділянкою здійснюється відповідно до закону.
Також прокурор вважає, що втручання у право мирного володіння спірною земельною ділянкою має легітимну мету, оскільки повернення Українському народу загалом та територіальній громаді міста Миколаєва зокрема спірної земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за її використанням згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням
Разом з цим, на ствердження прокурора, задоволення позовних вимог є пропорційним легітимній меті втручання у право мирно володіти земельною ділянкою. Так, прокурор з посиланням на правові висновки Верховного Суду у постанові від 09.02.2023 у справі № 483/2263/19 зазначає, що втручання держави у право власності є виправданим, оскільки невиконання чітко визначеного порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг земель та положення законодавства про обов`язок органів влади й органів місцевого самоврядування діяти у межах своїх повноважень та у порядку, передбаченому законом. Недотримання закону тягне за собою свавілля та підрив правового порядку у державі.
У спірних правовідносинах суспільний інтерес у поверненні земельної ділянки територіальній громаді міста спрямований на задоволення соціальних потреб: у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права комунальної власності на цю ділянку; відновленні її цільового призначення як землі водного фонду та території зелених насаджень загального користування; збереженні прибережної захисної смуги; забезпечення безперешкодного і безоплатного доступ до узбережжя річки Південний Буг.
При цьому прокурор зазначає, що дотримання пропорційності між заходами втручання у право відповідача мирно володіти землею і легітимною метою такого втручання підтверджується наростанням суспільної значимості захисту водних ресурсів в Україні. Також як вказує прокурор, для розкриття критерію пропорційності втручання у право власності на спірне нерухоме майно вагоме значення має визначення добросовісності/ недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Так, прокурор вважає, що дії ОСОБА_1 , ТОВ «Євротехцентр» та ТОВ «МК-Трейд» вочевидь, є недобросовісними, оскільки не могли не знати про те, де саме розміщена земельна ділянка 4810137200:01:033:0033 і якими є її межі на місцевості. Тому наявні підстави стверджувати про те, що кожен з них усвідомлював ризик набуття земельної ділянки прибережної захисної смуги р. Південний Буг, отже, мав можливість від цього утриматись. Разом з цим, прокурор зауважує, що ОСОБА_1 , не маючи наміру на будівництво на спірній ділянці житлового будинку, упродовж місяця з дня оформлення права власності на земельну ділянку продав її ТОВ «Євротехцентр», який, в свою чергу, протягом 10 років так і не розпочав житлове будівництво, а відчужив ділянку на користь ТОВ «МК-Трейд». Водночас, ТОВ «Євротехцентр» 15.10.2014 набуто право власності ще на 15 земельних ділянок по цьому ж провулку на підставі договорів купівлі-продажу, зареєстрованих одним і тим самим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. Крім цього, прокурор зазначає, що не маючи наміру на забудову земельної ділянки, ТОВ «Євротехцентр» 19.03.2024 внесло разом з іншими 15 земельними ділянками по пров. 3 Прикордонному у місті Миколаєві спірну земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 до статутного капіталу ТОВ «МК-Трейд», ставши номінальним власником частки у статутному капіталі вказаного товариства у розмірі 99%, та в подальшому, на підставі рішення № 24/03-2 від 22.03.2024 ТОВ «Євротехцентр» вийшло зі складу учасників товариства «МК-Трейд» шляхом відступлення належної частки, що становить 99% статутного капіталу ТОВ «МК- Трейд», на користь ТОВ «МК-Трейд». Як вказує прокурор, ТОВ «МК-Трейд», отримавши у власність спірну земельну ділянку по АДРЕСА_2 , до цього часу наміру здійснити будівництво житлового будинку не виявило. Наразі, за ствердженням прокурора, земельна ділянка є вільною від будівель, огороджень, будівельних матеріалів та споруд.
Таким чином, на переконання прокурора, у даному випадку повернення державі майна недобросовісним набувачем не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Крім того, у позовній заяві прокурор зазначив про необхідність залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на боці відповідача, ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_1 був первинним набувачем спірної земельної ділянки.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 13.03.2025 р. вказану позовну заяву заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/346/25, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, при цьому підготовче засідання призначено на 03.04.2025 о 13:00. 
18.03.2025 р. від представника позивача – Авраменко Т.М. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” надійшло клопотання (вх. № 4127/25), згідно з яким позивач, у зв`язку з великою завантаженістю працівників юридичного департаменту Миколаївської міської ради та великою кількістю судових справ, просить справу № 915/346/25 слухати за відсутністю представника позивача. Також позивач зазначає, що вимоги, викладені у позовній заяві, підтримує в повному обсязі.
27.03.2025 р. від представника відповідача ТОВ “МК-Трейд” – адвоката Татарінова В.П. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 4746/25), згідно з яким відповідач-2 позов не визнає та заперечує проти його задоволення. 
28.03.2025 р. від заступника керівника окружної прокуратури міста Миколаєва до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшла відповідь на відзив (вх. № 4791/25), в якій прокурор вважає доводи відзиву такими, що підлягають критичній оцінці та відхиленню. Наразі прокурор зазначає, що ним вірно обрано належний спосіб захисту порушеного права територіальної громади шляхом пред`явлення позовної заяви про усунення перешкод власнику у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 по АДРЕСА_2 (негаторний позов) шляхом, в тому числі, повернення земельної ділянки.
У підготовчому засіданні 03.04.2025 р. судом було з`ясовано відсутність у відповідача-2 ТОВ “МК-Трейд” зареєстрованого електронного кабінету в підсистемі “Електронний суд” ЄСІТС, що в свою чергу обумовлює застосування судом відповідних процесуальних наслідків, зокрема, повернення відзиву на позовну заяву без розгляду згідно з ч. 4 ст. 170 ГПК України.
Під час підготовчого засідання 03.04.2025 р. прокурором було заявлено клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів громадянина ОСОБА_1 . В обґрунтування вказаного клопотання прокурор зазначив, що саме ОСОБА_1 був первинним набувачем спірної земельної ділянки, отже рішення суду в даній справі може вплинути на його права та законні інтереси. 
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 03.04.2025 р. до участі у справі № 915/346/25 залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_1 , підготовче засідання відкладено на 24.04.2025 р. о 10:00. 
17.04.2025 р. від представника відповідача ТОВ “МК-Трейд” – Татарінова В.П. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” надійшла заява про застосування строку позовної давності (вх. № 5870/25). Так, відповідач-2 зазначає, що у справі, що розглядається, датою передачі першому набувачеві – ОСОБА_1 нерухомого майна – спірної земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 по пров. 3 Прикордонному, 9/6 у м. Миколаєві, є дата прийняття Миколаївською міською радою, яка у цій справі є позивачем, рішення від 16.09.2014 № 43/40, а державна реєстрація права власності за третьою особою відбулась 03.10.2014. Отже, на думку відповідача-2, строк позовної давності почав свій перебіг з 03.10.2014, а позов було подано в березні 2025, тобто, більше ніж через 10 років. Відтак, відповідач-2 заявляє про застосування позовної давності при вирішенні спору у справі № 915/346/25 та просить відмовити в задоволенні позову.
22.04.2025 р. від заступника керівника окружної прокуратури міста Миколаєва до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшла заява про зміну предмету позову (вх. № 6033/25), згідно з якою прокурором заявлені позовні вимоги про витребування на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради від ТОВ “МК-Трейд” земельну ділянку площею 938 кв.м з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033, по пров. Прикордонному третьому, 9/6, у м. Миколаєві.
24.04.2025 р. від заступника керівника окружної прокуратури міста Миколаєва до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшли заперечення на заяву про застосування строків позовної давності (вх. № 6159/25). Так, прокурор, посилаючись на обставини справи, пов`язані з необхідністю поновлення інтересів територіальної громади, поза волею якої Миколаївська міська рада незаконно передала у приватну власність ділянку, що розташована у прибережній захисній смузі р. Південний Буг та відноситься до земель загального користування, щодо яких існує пряма законодавча заборона на перехід із комунальної власності у приватну, та з огляду на відсутність у прокурора законодавчого обов`язку тотального нагляду за розпорядженням землями міста, сталу судову практику щодо захисту земель водного фонду упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця, зміни законодавства, які відбулись вже після подання позову до суду, просив визнати причини пропуску строку звернення до суду з позовом поважними.
У підготовчому засіданні 24.04.2025 р. судом з`ясовано, що відповідачем-2 ТОВ “МК-Трейд” не здійснено реєстрації електронного кабінету в підсистемі “Електронний суд” ЄСІТС, що в свою чергу обумовлює застосування судом відповідних процесуальних наслідків, зокрема, повернення заяви про застосування строків позовної давності без розгляду згідно з ч. 4 ст. 170 ГПК України.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 24.04.2025 р. по справі № 915/346/25 прийнято заяву заступника керівника окружної прокуратури міста Миколаєва про зміну предмету позову (вх. № 6033/25 від 22.04.2025 р.) та зобов`язано прокурора визначити зміст (перелік) позовних вимог до кожного відповідача. Також вказаною ухвалою суду від 24.04.2025 р. продовжено строк підготовчого провадження у справі № 915/346/25 на тридцять днів, та відкладено підготовче засідання на 22.05.2025 р. о 15:40.
02.05.2025 р. від представника відповідача ТОВ “МК-Трейд” – Татарінова В.П. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” надійшли додаткові пояснення (вх. № 6721/25), згідно з яким відповідач-2 позов не визнає та заперечує проти його задоволення. 
Так, відповідач зазначає, що розміри та межі водоохоронних зон та прибережної захисної смуги у межах населених пунктів (на землях міст, селищ міського типу та сіл) встановлюються з урахуванням містобудівної документації та конкретних умов забудови існуючих на час їх встановлення. В разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів необхідно враховувати також конкретну ситуацію. 
Відтак, на переконання відповідача, ствердження прокурора про знаходження спірної земельної ділянки у прибережній захисній смузі є хибними внаслідок невірного застосування норм матеріального права та не підтвердження такого факту належними та допустимими доказами.
Крім того, відповідач зазначає, що у цій справі прокурор, відповідно до поданого ним позову, вимагає: усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом зобов`язання ТОВ «МК-Трейд» повернути у власність територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 938 кв.м з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 по пров. 3 Прикордонному, 9/6 у м. Миколаєві. Тобто, на переконання відповідача, прокурором поєднано в одній вимозі дві вимоги, при цьому обидві вимоги стосуються однієї земельної ділянки, одна з вимог – віндикаційна (витребувати земельну ділянку), друга – негаторна (усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні землею), що суперечить практиці Великої Палати Верховного Суду. 
Також 02.05.2025 р. від представника відповідача ТОВ “МК-Трейд” – Татарінова В.П. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” надійшла заява про застосування строку позовної давності (вх. № 6722/25). Так, відповідач-2 зазначає, що у даній справі датою передачі першому набувачеві – Нікольському М.К. нерухомого майна – спірної земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 по пров. 3 Прикордонному, 9/6 у м. Миколаєві, є дата прийняття Миколаївською міською радою, яка у цій справі є позивачем, рішення від 16.09.2014 № 43/40, а державна реєстрація права власності за третьою особою відбулась 03.10.2014. Отже, на думку відповідача-2, строк позовної давності почав свій перебіг з 03.10.2014, а позов було подано в березні 2025, тобто, більше ніж через 10 років. Відтак, відповідач-2 заявляє про застосування позовної давності при вирішенні спору у справі № 915/346/25 та просить відмовити в задоволенні позову.
14.05.2025 р. від Окружної прокуратури міста Миколаєва до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшло клопотання про закриття провадження у справі щодо відповідача - ТОВ “Євротехцентр” (вх. № 7316/25). Також у вказаному клопотанні прокурором заявлено клопотання про повернення надміру сплачених сум судового збору на підставі ст. 7 Закону України “Про судовий збір”, оскільки при зверненні до суду з позовом прокурором сплачено судовий збір за 2 позовні вимоги у сумі 4844,4 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 358 від 03.03.2025, проте наразі захист порушених інтересів держави у спірних правовідносинах імперативно досягається виключно шляхом заявлення позовної вимоги про витребування спірної ділянки від набувача - суб`єкта права приватної власності, яким в даному випадку є ТОВ “МК-Трейд”, тому прокурор вважає судовий збір, сплачений за 1 позовну вимогу у розмірі 2422,40 грн., надмірно сплаченим.
Також 14.05.2025 р. від Окружної прокуратури міста Миколаєва до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшло клопотання про залучення до участі у справу третьої особи (вх. № 7321/25), в якому прокурор просив залучити до участі у даній справі Товариство з обмеженою відповідальністю “Євротехцентр” в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. 
15.05.2025 р. від Окружної прокуратури міста Миколаєва до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшла заява (вх. № 7435/25), згідно з якою прокурор зазначає, що на виконання ухвали суду від 24.04.2025 прокурором 14.05.2025 до суду подано клопотання про закриття провадження у справі відносно відповідача ТОВ “Євротехцентр”, а тому єдиним відповідачем у справі № 915/346/25 залишається ТОВ “МК-Трейд”, якому адресована вимога щодо витребування спірної земельної ділянки.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 22.05.2025 р. у справі № 915/346/25 закрито провадження в частині позовних вимог керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Євротехцентр” у зв`язку з відмовою прокурора від позову в цій частині, також залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю “Євротехцентр”. Крім того, вказаною ухвалою суду позов заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради залишено без руху з огляду на ненадання прокурором доказів щодо вартості спірної земельної ділянки, експертно-грошова оцінка якої здійснена в порядку, визначеному законом та чинна на дату заявлення позовної вимоги про витребування земельної ділянки, що унеможливлює встановлення належної до сплати суми судового збору за заявленим позовом.
29.05.2025 р. від Окружної прокуратури міста Миколаєва до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (вх. № 8155/25), до якої заявником додано витяг № НВ-4800648592025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок. 
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 30.05.2025 р. продовжено розгляд справи № 915/346/25 за позовом заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради, при цьому підготовче засідання по справі призначено на 07.07.2025 р. о 16:00.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 07.07.2025 р. у справі № 915/346/25 підготовче засідання відкладено на 21.07.2025 р. о 15:00 з огляду на неявку відповідача у підготовче засідання та неможливість з`ясування заперечень відповідача на позов через відсутність відзиву на позов, явку відповідача визнано обов`язковою. Також вказаною ухвалою суду витребувано у Міністерства соціальної політики України відомості щодо перебування на обліку (реєстрації) в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб та місце реєстрації на підконтрольній Україні території щодо фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
18.07.2025 р. від представника відповідача ТОВ “МК-Трейд” – Татарінова В.П. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” надійшла заява (вх. № 10640/25), згідно з якою заявник зазначає, що відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні на підставі та з врахуванням обставин і аргументів, викладених представником відповідача в заявах, поданих ним у справі № 915/346/25. Враховуючи зайнятість представника відповідача в іншому судовому засіданні з розгляду іншої судової справи, відповідач просив судове засідання, призначене на 21.07.2025 о 15:00, провести без участі представника відповідача.
Під час підготовчого засідання 21.07.2025 р. судом встановлено відсутність відповіді з Міністерства соціальної політики України на запит суду щодо інформації про перебування на обліку (реєстрації) в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб та місце реєстрації на підконтрольній Україні території щодо фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Також у підготовчому засіданні 21.07.2025 р. судом розглянуто заяву відповідача про проведення судового засідання без участі представника відповідача, за результатами чого визнано дану заяву необґрунтованою з огляду на ненадання доказів поважності підстав неявки в підготовче засідання з урахуванням того, що ухвалою суду від 07.07.2025 р. явку відповідача було визнано обов`язковою. Відтак, судом встановлено невиконання відповідачем ухвали суду від 07.07.2025 р. без поважних причин.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 21.07.2025 р. у справі № 915/346/25 підготовче засідання відкладено на 13.08.2025 р. о 14:30 з огляду на неявку відповідача у підготовче засідання, явку відповідача визнано обов`язковою.
11.08.2025 р. від Юридичного департаменту Міністерства соціальної політики України на електронну пошту господарського суду надійшли листи (вх. №№11611/25 та 11612/25), в яких зазначено, що згідно відомостей, внесених до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, станом на 05.08.2025 р. інформація про ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відсутня.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 21.07.2025 р. у справі № 915/346/25 закрито підготовче провадження, та справу призначено до судового розгляду по суті в засіданні суду на 12.09.2025 р. о 10:00.
У судовому засіданні господарського суду 12 вересня 2025 року по справі №915/346/25 за участю прокурора та представника відповідача судом було протокольно оголошено перерву до 10 жовтня 2025 року о 13 год. 00 хв. в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, про що ухвалою суду від 12.09.2025 в порядку ст. 120 ГПК України повідомлено позивача та третіх осіб.
09.10.2025 від представника відповідача – Татарінова В.П. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшло клопотання про залишення позовної заяви у справі № 915/346/25 без руху, надавши позивачу строк для усунення її недоліків (вх. №14291/25), оскільки прокурором не виконано вимоги ч. 6 ст. 164 ГПК України щодо надання суду документу, що підтверджує внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, а тому наявні підстави для залишення позовної заяви без руху на підставі ч. 6 ст. 164 та ч. 11 ст. 176 ГПК України.
09.10.2025 від представника відповідача – Татарінова В.П. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх. №14294/25), в якому заявник просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку із погіршенням стану здоров`я представник відповідача - ТОВ "МК-Трейд".
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 10.10.2025 р. у справі № 915/346/25 відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ "МК-Трейд" про залишення позовної заяви без руху (вх. №14291/25 від 09.10.2025), також розгляд справи відкладено на 31 жовтня 2025 року о 10:00.
29.10.2025 від представника відповідача – Татарінова В.П. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшла заява про зупинення провадження у справі (вх. №15174/25), в якій відповідач зазначає, що у провадженні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду перебуває справа № 922/2555/21, яку згідно з ухвалою від 10.09.2025 р. передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 302 ГПК України як таку, що містить виключну правову проблему щодо застосування ч. 6 ст. 164 ГПК України, зокрема в контексті, чи підлягає застосуванню частина шоста статті 164 ГПК України у чинній редакції у разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна на підставі статті 387 ЦК України (у недобросовісного набувача).
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 31.10.2025 розгляд справи № 915/346/25 відкладено на 21 листопада 2025 року о 10:00.
Так, розгляд справи в судовому засіданні 21.11.2025 р. о 10:00 не відбувся у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Миколаєві та Миколаївській області повітряної тривоги, про що господарським судом складено відповідну довідку.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 21.11.2025 розгляд справи № 915/346/25 призначено в судовому засіданні на 15 грудня 2025 року о 09:30. 
12.12.2025 представника відповідача – Татарінова В.П. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшла заява про зупинення провадження у справі (вх. №17681/25), в якій заявник просив суд зупинити провадження у справі № 915/346/25 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі № 142/1/23. 
Під час судового засідання 15.12.2025 року представник відповідача просив суд залишити без розгляду заяву про зупинення провадження у справі від 29.10.2025 у зв`язку з її неактуальністю. З огляду на заявлене представником відповідача клопотання, судом залишено без розгляду заяву відповідача про зупинення провадження у справі від 29.10.2025 (вх. №15174/25).
Наразі під розгляду в судовому засіданні заяви відповідача про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі № 142/1/23 представник прокуратури заперечував проти задоволення вказаної заяви, вказуючи, що вказана справа ще не прийнята до розгляду Великою Палатою Верховного Суду.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 15.12.2025 розгляд справи № 915/346/25 відкладено на 23 січня 2026 року о 13:30.
У судовому засіданні 23.01.2026 р. судом розглянуто клопотання відповідача про зупинення провадження по справі (вх. № 17681/25 від 12.12.2025 р.), за результатами чого постановлено протокольну ухвалу від 23.01.2026 р. про залишення його без розгляду, оскільки у судовому засіданні відповідач зазначив, що вказана заява є неактуальною та підстави для зупинення провадження відпали, адже Великою Палатою Верховного Суду не прийнято до провадження справу №142/1/23.
Так, у судовому засіданні господарського суду 23 січня 2026 року по справі № 915/346/25 за участю прокурора та представника відповідача судом було протокольно оголошено перерву до 16.02.2026 року о 13 год. 00 хв. в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, про що ухвалою суду від 23.01.2026 в порядку ст. 120 ГПК України повідомлено третіх осіб. 
Однак, розгляд справи в судовому засіданні 16.02.2026 р. о 13:00 не відбувся у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Миколаєві та Миколаївській області повітряної тривоги, про що господарським судом складено відповідну довідку.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 17.02.2026 р. розгляд справи № 915/346/25 призначено в засіданні суду на 16 березня 2026 року о 10:00.
Між тим, розгляд справи в судовому засіданні 16.03.2026 р. о 10:00 не відбувся у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Миколаєві та Миколаївській області повітряної тривоги, про що господарським судом складено відповідну довідку.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 16.03.2026 розгляд справи № 915/346/25 призначено в засіданні суду на 14 квітня 2026 року о 10:00. 
У судовому засіданні господарського суду 14.04.2026 року по справі № 915/346/25 за участю прокурора судом було оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення, при цьому судом відкладено ухвалення та проголошення судового рішення до 23.04.2026 р. о 16:40 в порядку абз. 2 ч. 1 ст. 219 ГПК України, про що сторін та третіх осіб повідомлено ухвалою суду від 14.04.2026 р.
В судове засідання, призначене на 23.04.2026 р., представники сторін та третіх осіб не з`явились.
Про дату, час і місце розгляду учасники справи повідомлялись судом належним чином шляхом надсилання ухвал суду до наявних електронних кабінетів, зареєстрованих в підсистемі “Електронний суд” ЄСІТС в порядку ч. 5, 7 ст. 6 ГПК України, а також надсилання ухвал суду на адресу третіх осіб за місцем їх реєстрації.
При цьому, враховуючи неотримання третьою особою – ОСОБА_1 поштової кореспонденції за своїм місцезнаходженням, судом вживалися додаткові заходи щодо належного та фактичного повідомлення вказаної третьої особи про розгляд даної справи судом.
Так, згідно з ч. 4 ст. 122 ГПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. В оголошенні про виклик вказуються дані, зазначені в частині першій статті 121 цього Кодексу.
З огляду на вказане та з урахуванням повернення до суду без вручення ухвал суду про відкриття провадження у справі та про відкладення розгляду справи, господарським судом третя особа - ОСОБА_1 також викликався через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про що свідчать наявні в матеріалах справи оголошення.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цієї статтею. 
Виходячи з вищевикладених положень ГПК України та встановлених обставин щодо порядку викликів і повідомлень відповідача та третіх осіб, суд вважає, що вказані особи є належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду, що наділяє суд правом розглядати справу без їх участі.
В судовому засіданні 23.04.2026 судом відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) рішення.

Заслухавши пояснення прокурора, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.
Рішенням Миколаївської міської ради №43/40 від 16.09.2014 р. «Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному району м. Миколаєва» вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки (кадастровий номер 4810137200:01:033:0033) загальною площею 938 кв.м (під одно - та двоповерховою житловою забудовою), у тому числі 938 кв.м під прибудинковою територією, із земель комунальної власності, з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 . Земельна ділянка згідно з додатком 6 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051, має обмеження у використанні: типу 05.01 - «водоохоронна зона» на земельну ділянку площею 938 кв.м. (п. 4 вказаного рішення) Разом з цим, п. 4.2 вказаного рішення вирішено надати громадянину ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 938 кв.м для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по 
АДРЕСА_2 подальшому, 06.10.2014 р. ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 індексний номер 27731771 від 06.10.2014 р. на земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0938 га
Так, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав (номер інформаційної довідки 414384030 від 20.02.2025) відомості про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 було внесено до реєстру, про що в реєстрі вчинено запис від 03.10.2014 р. №7237835.
Як вбачається з матеріалів справи, 15.10.2014 р. між ОСОБА_1 (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євротехцентр» було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15.10.2014 р., відповідно до умов п. 1 якого продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (дев`ять дріб шість), площею 0,0938 га (надалі - земельна ділянка). Земельна ділянка належить продавцю ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серії НОМЕР_2 , виданого Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області 06 жовтня 2014 року, індексний номер: 27731771. Державна реєстрація права власності на зазначену земельну ділянку проведена Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03 жовтня 2014 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 470096748101. Кадастровий номер земельної ділянки: 4810137200:01:033:0033. Цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Опис меж земельної ділянки: А до Б - земельна ділянка по АДРЕСА_3 ; Б до В - земельна ділянка по АДРЕСА_4 ; В до Г - земельна ділянка по АДРЕСА_5 ; Г до Д - земельна ділянка по АДРЕСА_6 ; Д до Е - земельна ділянка по АДРЕСА_7 ; Е до А - землі комунальної власності загального користування (пров.3 Прикордонний). Земельна ділянка відчужується без зміни її цільового призначення.
Договір купівлі-продажу земельної ділянки було підписано сторонами та посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. та зареєстровано в реєстрі за №1629.
Так, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав (номер інформаційної довідки 414384030 від 20.02.2025) відомості про право власності ТОВ «Євротехцентр» на земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 було внесено до реєстру, про що в реєстрі вчинено запис від 15.10.2014 р. №7345761.
Надалі, 19.03.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю “Євротехцентр” за актом приймання-передачі № 1 внесло земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 по пров. 3 Прикордонному, 9/6 у м. Миколаєві до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд” (п. 7 акту). Згідно з умовами вказаного акту-приймання передачі Товариство з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд” зобов`язалось документально оформити право власності, в тому числі, на земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033.
Наразі, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав (номер інформаційної довідки 416117103 від 04.03.2025) право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 площею 0,0938 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) зареєстровано за ТОВ «МК-Трейд», про що в реєстрі вчинено запис №54243838 від 19.03.2024 р.
Відповідно до витягу №НВ-4800648592025 від 29.05.2025 р. із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 становить 373944,63 грн. 
Водночас, на переконання прокурора, відведення Миколаївською міською радою земельної ділянки площею 938 кв.м з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 у приватну власність ОСОБА_1 для індивідуального житлового будівництва та її подальше відчуження ТОВ «Євротехцентр» та ТОВ «МК-Трейд» є незаконним.
Так, прокурор зазначає, що при пунктів 4, 4.2 рішення від 16.09.2014 № 43/40 Миколаївською міською радою безпідставно не враховано входження земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 у прибережну захисну смугу річки Південний Буг, у зв`язку з чим порушено наступні вимоги земельного та водного законодавства.
Отже, з метою захисту інтересів держави у сфері ефективного використання земельних ресурсів, прокурор звернувся з даним позовом до господарського суду.
Щодо наявності підстав для представництва інтересів держави у суді прокурором.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.
Статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених цим Законом. Згідно з частиною третьою статті 23 Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Враховуючи, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".
Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Одночасно, організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.
Частиною 3 ст.23 Закону України “Про прокуратуру” визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з ч.ч.3, 4 ст.53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Правовий висновок щодо застосування ч.3 ст.23 Закону України “Про прокуратуру” викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
Так, за п.76-77 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Згідно із п.80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 по справі № 912/2385/18 невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.
Нездійснення позивачем протягом тривалого часу захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, незвернення до суду із відповідним позовом протягом тривалого часу після звернення до відповідача, надає право прокурору на звернення до суду з даним позовом.
Відповідно до ст. 13 Конституції України, преамбули ВК України, ст. 324 ЦК України водні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу та його національним надбанням, однією з природних основ його економічного розвитку і соціального добробуту.
Водні ресурси забезпечують існування людей, тваринного і рослинного світу і є обмеженими та уразливими природними об`єктами. В умовах нарощування антропогенних навантажень на природне середовище, розвитку суспільного виробництва і зростання матеріальних потреб виникає необхідність раціонального використання водних ресурсів та їх екологічно спрямованого захисту.
Незаконне надання у власність земельної ділянки водного фонду порушує виключне право власності Українського народу як на земельні, так і на водні ресурси. В цьому контексті важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на земельні ділянки та водні об`єкти в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 13, 19 Конституції України).
За таких обставин “суспільним”, “публічним” інтересом звернення прокуратури до суду з цим позовом є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання незаконного вилучення та передачі у приватну власність земель водного фонду, недопущення можливості розпорядження у майбутньому спірною ділянкою не уповноваженим суб`єктом. “Суспільний”, “публічний” інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землі водного фонду, захист такого права шляхом витребування спірної земельної ділянки на користь позивача.
Зі змісту положень ч. 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” вбачається, що прокурор, звертаючись до суду з позовною заявою в інтересах держави, зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, яким не здійснюється або неналежним чином здійснюється захист цих інтересів.
У відповідності до ст. 324 Цивільного кодексу України, від імені українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.
Згідно з частинам 3, 5 статті 16 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Відповідно до частин 1, 5 статті 60 вказаного Закону територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації.
Частиною 8 статті 60 вказаного Закону визначено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. 
Ураховуючи викладене, Миколаївська міська рада має право звернутися до суду за захистом порушеного права як власник та розпорядник спірної земельної ділянки.
Прокурором в порядку ст.23 Закону України “Про прокуратуру” скеровувався до Миколаївської міської ради запит від 19.02.2025 №51-50/2-1559вих-25, в якому було зазначено про порушення законодавства при відведенні спірної ділянки водного фонду під забудову житловим будинком та реєстрації права власності на неї, а також зазначено прохання щодо надання інформації щодо вжитих заходів до захисту інтересів держави, зокрема шляхом звернення до суду з позовом.
Миколаївською міською радою 26.02.2025 надано відповідь №4806/02.02.01-40/02/012/25 від 25.02.2025 р. про те, що позов щодо вказаної ділянки не пред`являвся та не запланований до пред`явлення, у зв`язку із відсутністю відповідного доручення міського голови, звернень виконавчих органів міської ради або комунальних підприємств.
Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18, сам факт незвернення до суду обраного прокурором позивача з відповідним позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що зазначений орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
У постанові від 26.07.2018 по справі №926/1111/15 Верховний Суд зазначив, що прокурор, встановивши не усунуті порушення інтересів держави, має не тільки законне право, а й обов`язок здійснити захист таких інтересів, обравши при цьому один із способів захисту.
Отже, прокурор, у відповідності з вимогами ст.1311 Конституції України, ст.53 ГПК України, має всі правові підстави для звернення до суду з даним позовом з метою забезпечення належного та своєчасного захисту порушених інтересів держави.
Про подання позовної заяви Окружною прокуратурою міста Миколаєва на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” було попередньо повідомлено Миколаївську міську раду листом № 51-50/2-1866вих-25 від 03.03.2025 р.
З огляду на зазначене та враховуючи дотримання прокурором визначеної національним законодавством процедури представництва інтересів держави в суді, суд вважає, що наданими прокурором доказами підтверджено наявність підстав для представництва в суді інтересів держави у спірних правовідносинах в особі Миколаївської міської ради,
Щодо заявлених прокурором позовних вимог по суті суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно зі ст. 14 Конституції України, яка кореспондується з положеннями ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 ЦК України державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
За приписами ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч.ч. 1 та 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Згідно ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави; право власності на землю гарантується; використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Земельного кодексу України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.
Згідно з ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.
Згідно зі ст. 1 Водного кодексу України води це усі води (поверхневі, підземні, морські), що входять до складу природних ланок кругообігу води; води підземні - води, що знаходяться нижче рівня земної поверхні в товщах гірських порід верхньої частини земної кори в усіх фізичних станах; води поверхневі - води різних водних об`єктів, що знаходяться на земній поверхні; водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, річка, озеро, водосховище, ставок, канал, водоносний горизонт); озеро - природна западина суші, заповнена прісними або солоними водами; прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони; ставок - штучно створена водойма місткістю не більше 1 млн. кубічних метрів.
Завданням водного законодавства є регулювання правових відносин з метою забезпечення збереження, науково обґрунтованого, раціонального використання вод для потреб населення і галузей економіки, відтворення водних ресурсів, охорони вод від забруднення, засмічення та вичерпання, запобігання шкідливим діям вод та ліквідації їх наслідків, поліпшення стану водних об`єктів, а також охорони прав підприємств, установ, організацій і громадян на водокористування; водні відносини в Україні регулюються цим Кодексом, Законом України “Про охорону навколишнього природного середовища” та іншими актами законодавства; земельні, гірничі, лісові відносини, а також відносини щодо використання та охорони рослинного і тваринного світу, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, атмосферного повітря, виключної (морської) економічної зони та континентального шельфу України, що виникають під час користування водними об`єктами, регулюються відповідним законодавством України (ст. 2 ВК України).
За змістом ст.ст. 3, 4 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали, крім каналів на зрошувальних і осушувальних системах; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море. 
До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Згідно ст.ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення, землі рекреаційного призначення, землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до ст. 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Згідно ч. 2 ст. 59 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми; громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.
Згідно ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами; право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться; право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.
Юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; внесення земельних ділянок її засновниками до статутного фонду; прийняття спадщини; виникнення інших підстав, передбачених законом (ч. 1 ст. 82 ЗК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.
Положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. 
При цьому, правовий режим прибережних захисних смуг визначається статтями 60-62 Земельного кодексу України та статтями 1, 88-90 Водного кодексу України.
Згідно зі ст. 60 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.
Згідно зі ст. 88 Водного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води.
Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (статтею 60 Земельного кодексу України, статтею 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц. 
При цьому судом враховано, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтверджувала висновки Верховного Суду України, викладені, зокрема, у постановах від 21.05.2014 у справі №6-16цс14, від 19.11.2014 у справі №6-175цс14 і від 24.12.2014 у справі №6-206цс14, про те, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини прямо передбачене нормами закону (стаття 60 Земельного кодексу України, статті 88 Водного кодексу України).
Тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає її відсутність за наявності встановлених законом розмірів і не вказує на правомірність передання в оренду чи у власність земельної ділянки.
Аналогічні правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №469/1393/16-ц, від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц (п. 44), від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц (п. 53), від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (п. 63.2), від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц (п. 41)), постановах Верховного Суду від 27.03.2024 у справі № 925/1031/20, від 15.10.2024 у справі № 921/504/20. Ця судова практика є сталою, оскільки відповідне правове регулювання було і є передбачуваним як для органів державної влади та місцевого самоврядування, так і для інших осіб.
Отже, прибережна захисна смуга – це частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Таким чином, на землі прибережних захисних смуг поширюється особливий порядок їх надання й використання. 
Прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності, а землі, на яких розташована прибережна смуга, не підлягають відчуженню. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі у приватну власність ділянки, розташованої у нормативно визначеній смузі від урізу води.
Вищевказане узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 16.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13ц та від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц.
Приписами ст. ст. 85, 88 ВК України, ст. ст. 59, 61, 84 ЗК України визначено, що землі водного фонду (окрім земельних ділянок з розташованими на них замкненими природними водоймами площею до 3 га) та земельні ділянки прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування для спеціально визначених цілей.
Встановлення законодавством відповідного обмеження прямо впливає на оборотоздатність таких земель, під якою ст. 178 Цивільного кодексу України розуміє можливість об`єктів цивільних прав вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином.
Згідно з цією статтею обмежено оборотоздатними об`єктами цивільних прав є встановлені у законі об`єкти, що можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом. 
Системний аналіз положень зазначених статей свідчить, що землі водного фонду обмежені в обороті, оскільки вибути із власності та із володіння законного власника – держави/територіальної громади – не можуть.
Отже, суд погоджується з доводами прокурора про те, що земельна ділянка, що накладається на визначену в законодавстві прибережну захисну смугу водного об`єкту – річки Південний Буг не може бути передана у приватну власність через законодавчо визначену заборону передачі земель прибережних захисних смуг у приватну власність.
Згідно з інформацією Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області від 25.10.2023 №2282/10 ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 накладається на визначену в законодавстві прибережну захисну смугу водного об`єкту – річки Південний Буг шириною 100 м у межах міста Миколаєва, яка відповідно до статті 79 ВК України належить до великих річок загальнодержавного значення.
Відповідно до інформації Департаменту містобудування, архітектури, капітального будівництва та супроводження проєктів розвитку Миколаївської обласної військової адміністрації №242-01-21 від 12.02.2024 р., в містобудівній документації, що була чинною у 2014 році на території міста Миколаєва, не встановлено прибережні захисні смуги річки Південний Буг відносно території, до якої входять розташовані в Центральному районі міста Миколаєва земельні ділянки, зокрема з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033.
Крім того, накладення спірної земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 на межі прибережної захисної смуги підтверджується геопросторовими даними. Так, Закон України “Про національну інфраструктуру геопросторових даних” визначає правові та організаційні засади створення, функціонування та розвитку національної інфраструктури геопросторових даних, спрямованої на забезпечення ефективного прийняття органами державної влади та органами місцевого самоврядування управлінських рішень. Відповідно до статті 5 даного Закону оприлюднення загальнодоступних геопросторових даних є обов`язком органів державної влади та місцевого самоврядування. Згідно з ч. 2 ст. 5 вищевказаного Закону до базових геопросторових даних належать (серед іншого) відомості про сформовані земельні ділянки, ортофотоплани, гідрографічні об`єкти. У свою чергу, ортофотопланами є фотографічні плани місцевості на точній геодезичній основі, отримані шляхом аерофотозйомки або космічної зйомки з подальшим перетворенням знімків з центральної проєкції в ортогональну за допомогою методу ортотрансформування.
Відповідно до вказаного Закону та постанови Кабінету Міністрів України № 532 від 26.05.2021 “Про затвердження Порядку функціонування національної інфраструктури геопросторових даних” створена та функціонує Геоінформаційна система містобудівного кадастру Миколаївської міської ради (сайт mbk.mkrada.gov.ua).
Згідно з інформацією Миколаївської міської ради від 23.01.2024 відповідно до викопіювань з ортофотоплану Геоінформаційної системи містобудівного кадастру Миколаївської міської ради відстань від урізу води до південної межі земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 складає 51 м, до північної - 82 м.
Також, відповідно до рішення Миколаївської міської ради №43/40 від 16.09.2014 р. земельна ділянка згідно з додатком 6 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051, має обмеження у використанні: типу 05.01 - «водоохоронна зона» на земельну ділянку площею 938 кв.м. (п. 4 вказаного рішення).
Крім того, судом враховано, що відповідно до пункту 10.4 розділу 10 Державних будівельних норм 360-92** “Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень”, затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування № 44 від 17.04.1992 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), розміщення будинків, споруд, комунікацій на землях водоохоронних зон не допускається.
У свою чергу, будівельні норми відповідно до статті 1 Закону України “Про будівельні норми” є обов`язковими у сфері будівництва, містобудування та архітектури. 
З урахуванням викладеного, земельну ділянку, зайняту прибережною захисною смугою річки Південний Буг, на яку не поширюється зазначений у частині 2 статті 59 ЗК України виняток, не можна отримати у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
За такого відведення земельної ділянки прибережної захисної смуги річки Південний Буг у приватну власність ОСОБА_1 для такої цілі суперечить вимогам земельного та водного законодавства, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13ц.
Відповідно до п.п.5.1, 5.2 розділу 5 Державних будівельних норм 360-92** “Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень”, затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування №44 від 17.04.1992, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, у міських і сільських поселеннях слід передбачати безперервну систему озеленених територій та інших відкритих просторів, які у поєднанні із заміськими повинні формувати комплексну зелену зону. При функціональному зонуванні комплексної зеленої зони (території забудови, міста, зеленої зони) треба виділяти: озеленені території загального користування; озеленені території обмеженого користування і озеленені території спеціального призначення. 
Розміщення будинків, споруд та комунікацій на землях зелених зон міста (якщо об`єкти які проєктуються, не призначені для відпочинку, спорту або обслуговування приміського лісового господарства), відповідно до пп.“б” п.10.4 розділу 10 ДБН 360-92**, - забороняється.
Відповідно до інформації Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради №9032/12.01-12/12/7/24 від 13.06.2024 р., згідно з основним кресленням Генерального плану міста Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 №35/18, земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 належить до території зелених насаджень загального користування.
Крім того, з урахуванням призначення і способів використання в населеному пункті територій зелених зон загального користування ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033, що до них належить, - є землею загального користування міста.
При цьому, згідно п.“а” ч.4 ст.83 Земельного кодексу України, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). 
Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033, як земля загального користування, взагалі не могла передаватись з комунальної у приватну власність.
Крім наведеного, судом взято до уваги доводи прокурора про те, що рішенням міської ради затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки без його обов`язкового погодження компетентними органами у сфері охорони навколишнього природного середовища та розвитку водного господарства. 
Зазначене обґрунтовується тим, що згідно з частиною 3 статті 186-1 ЗК України проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої в межах прибережної захисної смуги, підлягає також погодженню з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони навколишнього природного середовища, структурним підрозділом обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища; проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду підлягає також погодженню з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, а на території Автономної Республіки Крим – з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань водного господарства.
При цьому, відповідно до інформації Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної військової адміністрації №1607/01.1-03/04 від 28.11.2023 р., за період з 2013 до сьогодні землевпорядна документація, щодо відведення зазначених земельних ділянок у приватну власність громадян по пров. Прикордонному третьому в м. Миколаєві для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд до управління не надходили, висновка про погодження (відмову) не надавалися.
Відповідно до інформації Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області №2520/10 від 21.11.2023 р., Регіональним офісом водних ресурсів у Миколаївській області не погоджувались упродовж 2013-2014 років проекти землеустрою щодо відведення громадянам земельних ділянок по пров. Прикордонному третьому в м. Миколаєві.
Отже, рішення міської ради прийняте з порушенням вимог частини 3 статті 186-1 ЗК України.
Крім того, відведення земельної ділянки як земель житлової та громадської забудови (для будівництва і обслуговування житлового будинку) за рахунок земель водного фонду супроводжувалось фактичною незаконною зміною її цільового призначення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 виклала висновок про те, що положення розділу ІІ “Землі України” ЗК України свідчать, що саме цільове призначення ділянки покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель, при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.
В постанові від 03.09.2020 у справі № 911/3306/17 Верховний Суд вказав, що держава, втручаючись у права щодо земельних ділянок, зокрема тих, які перебувають під посиленою правовою охороною, захищає загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні майна не на шкоду людині та суспільству і ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок.
Тобто, вирішення питання зміни цільового призначення ділянок не обмежене власним розсудом компетентного органу, оскільки при прийнятті відповідного рішення належить керуватися вимогами земельного, водного, природоохоронного та іншого законодавства і діяти з урахуванням загальних інтересів.
При цьому, положеннями глави 18 Водного кодексу України “Користування землями водного фонду. Водоохоронні зони та зони санітарної охорони” взагалі не передбачено можливість зміни цільового призначення земель водного фонду. 
Водночас, пунктами 4, 4.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 16.09.2014 №43/40 фактично незаконно змінено цільове призначення земельної ділянки водного фонду шляхом передачі її у власність Нікольському М.К., як землі житлової та громадської забудови.
За таких обставин, земельна ділянка, що накладається на визначену в законодавстві прибережну захисну смугу водного об`єкту річки Південний Буг не може бути передана у приватну власність, незважаючи на те, що Радою не був затверджений відповідний проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги на території м. Миколаєва.
Натомість, як вже зазначалось, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає її відсутність за наявності встановлених законом розмірів і не вказує на правомірність передання у власність земельної ділянки (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 310/5834/13-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 та в постанові Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 495/4980/21).
Статтею 21 ЗК України установлено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.
Використання ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 не за її дійсним цільовим призначенням спричиняє протиправну зміну природного ландшафту, що також є порушенням статті 63 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища”.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Рішення Миколаївської міської ради від 16.09.2014 № 43/40 (пункти 4, 4.2 розділу 4) є індивідуальним правовим актом, на підставі якого ОСОБА_1 став учасником правовідносин, пов`язаних із земельною ділянкою з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033. Пункти 4, 4.2 розділу 4 рішення міської ради від 16.09.2014 № 43/40 прийняті з порушеннями закону та стосуються ділянки водного фонду з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033, яка взагалі не могла бути передана з комунальної у приватну власність.
Таким чином, керуючись стандартом більшої переконливості (за яким висновок про існування певного факту з урахуванням досліджених доказів видається вірогіднішим, аніж протилежний), суд доходить висновку про те, що докази, надані прокурором на підтвердження обставин знаходження спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги водного об`єкту, є більш вірогідними, ніж докази, надані відповідачем на спростування цих обставин.
За таких обставин, суд погоджується з доводами та аргументами прокурора про те, що оскільки спірна земельна ділянка розташована у межах прибережної захисної смуги, встановленої ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України, ч. 2 ст. 88 Водного кодексу України, абз. 2 п. 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.1996 № 173, то вона (земельна ділянка) не могла передаватись у приватну власність.
Таким чином, з огляду на те, що Миколаївською міською радою рішення прийнято з численними порушеннями законодавства, то ОСОБА_1 не набув у законний спосіб право власності на визначених законом підставах, як того вимагає ст. 328 ЦК України, а отже не мав права розпоряджатись нею, у тому числі відчужувати на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Євротехцентр”. Відповідно і Товариство з обмеженою відповідальністю “Євротехцентр” не мало права розпоряджатись спірною земельною ділянкою та вносити її до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд” (акт приймання-передачі № 1 від 19.03.2024).
Щодо обраного прокурором способу захисту порушеного права суд зазначає наступне.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України).
Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Віндикаційний позов - є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до ст. 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (аналогічний висновок викладено в пункті 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Вирішуючи питання способу захисту порушеного права у спорах про повернення земельних ділянок водного фонду, які не є замкненими природними водоймами, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ці ділянки належать до земель водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим.
Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і перехід володіння, засвідчений державною реєстрацією права власності, є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду, яка не є замкненою природною водоймою, не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою.
Отже, за позицією Великої палати Верховного Суду як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права приватної власності на таку ділянку з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц та інші). 
Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов.
Таким чином, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягала в тому, що ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою за наявності одночасно двох умов: 1) знаходження земельної ділянки у приватній власності не допускається в силу закону; 2) наявність зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельних ділянок, в силу яких особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що набуття приватної власності на них є неможливим в принципі.
Негаторний позов щодо земельної ділянки водного фонду опосередковується вимогою про повернення земельної ділянки її власникові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19)).
Наразі слід зазначити, що первісно прокурором були заявлені вимоги про усунення перешкод територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом зобов`язання ТОВ “МК-Трейд” повернути у власність територіальної громади міста Миколаєва в особі Ради земельну ділянку, що є за своєю суттю негаторним позовом. Вказаний спосіб захисту прокурором було обрано саме з огляду на вищенаведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду у спорах про повернення земельних ділянок водного фонду.
Між тим 22.04.2025 прокурором подано заяву про зміну предмету позову, згідно з якою прокурором замінені вимоги про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні спірною земельною ділянкою на вимогу про витребування земельної ділянки, що є за своєю суттю віндикаційним позовом.
Вказана зміна предмета позову обумовлена тим, що 09.04.2025 набрав чинності Закон України від 12.03.2025 № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилання захисту прав добросовісного набувача». Вказаним законом зокрема доповнено ст. 391 ЦК України частиною другою такого змісту: « 2. Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/ або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу». 
Відповідно до частини третьої статті 2 ГПК України однією із засад (принципів) господарського судочинства є диспозитивність.
Згідно зі статтею 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно частини другої статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.
Викладене свідчить, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять учасники спірних правовідносин. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача та позов має чітко виражену ціль, яка втілюється у формі позовних вимог, що їх викладає позивач у позовній заяві.
Поряд з цим слід зауважити, що зі змісту пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» вбачається, що метою запропонованих змін є, зокрема, вдосконалення правозастосування у правовідносинах щодо витребування майна у добросовісного набувача шляхом чіткого розмежування віндикаційного та негаторного позовів та можливості їх заявлення, оскільки чинна редакція Цивільного кодексу України в частині нормативного регулювання віндикаційних та негаторних позовів, позовної давності має наслідком формування за останні роки неоднозначної судової практики на рівні Верховного Суду, якою фактично відбувається підміна віндикаційного позову негаторним, що не узгоджується з його ж судовою практикою стосовно правової природи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, суперечить практиці ЄСПЛ та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. 
Відтак, законодавцем запропоновані зміни задля унеможливлення застосування негаторного позову до випадків, якщо органом державної влади або місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялись будь-які дії направлені на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна стала фізична особа та/або юридична особа, що діє на основі приватної власності, передбачивши нову частину другу до статті 391 ЦК України.
На думку суду, спір у даній справі саме відноситься до вказаних випадків, а тому внаслідок вищенаведених змін до ст. 391 ЦК України прокурором обґрунтовано заявлено вимогу про витребування спірної земельної ділянки на підставі ст. 387 ЦК України, що є належним і ефективним способом захисту порушеного права. 
За такого, з урахуванням заявлених у даній справі позовних вимог, суд зауважує, що метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема земельною ділянкою, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Зокрема, згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.
Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19, пункт 33) та від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 49). 
Разом із тим позивач у межах розгляду справи може посилатися, зокрема, на незаконність зазначеного рішення без заявлення вимоги про визнання його незаконним та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані (п. 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19).
Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, також у постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18.
Для визначення правових підстав для витребування майна вагоме значення має визначення добросовісності/недобросовісності набувача майна. 
Велика Палата Верховного Суду вказує, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону, що ставить її добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Відповідний правовий висновок у подібних правовідносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 61), від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц.
Суд погоджується з доводами прокурора про те, що усі набувачі спірної земельної ділянки – як ОСОБА_1 , так і Товариство з обмеженою відповідальністю “Євротехцентр” та Товариство з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд”, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ця ділянка розташована у безпосередній близькості до урізу води річки Південний Буг.
Відтак, як ОСОБА_1 , так і Товариство з обмеженою відповідальністю “Євротехцентр” та Товариство з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд” (кінцевий набувач) могли і повинні були розуміти, що ця ділянка належить до земель водного фонду, і її отримання у власність є неможливим в силу імперативних вимог законодавства України. 
За такого суд зауважує, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону, що ставить її добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.
ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю “Євротехцентр” та Товариство з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд” мали усвідомлювали ризики набуття земельної ділянки водного фонду, що входить у нормативно визначену межу прибережної захисної смуги водного об`єкту – річки Південний Буг у приватну власність, отже, мали можливість відмовитись від її набуття (придбання).
Отже, втручання у право володіння містить у собі конкуруючий приватний інтерес, зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу є “відповідними і достатніми”, оскільки набуття у власність майна має бути правомірним, і держава має легітимне право на повернення спірної земельної ділянки у її власність.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц наголошено на тому, що недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб.
За таких обставин неможливо виснувати про те, що втручання у право власності на земельну ділянку, яку Товариство з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд” за добросовісної поведінки не могло отримати, є для нього надмірним тягарем. 
Судом також враховано, що за даними Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень речові права на будівлі, споруди по пров. Прикордонному третьому, 9/6 у м. Миколаєві не реєструвались.
Також відповідно до інформації Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради №17132/22.01-17/22/14/24 від 01.10.2024 р., серед справ переданих управлінням ДАБІ у Миколаївській області до управління, відповідно до отриманих повноважень, повідомлення, декларація або дозвіл про початок будівельних робіт, декларація про готовність до експлуатації об`єкта, зокрема за адресою пров. Прикордонний третій, земельна ділянка 9/6 відсутні, також станом на 01.10.2024, повідомлення на початок виконання будівельних робіт та/або заява на дозвіл на виконання будівельних робіт за вказаною адресою не надходило.
Згідно з актом обстеження від 31.01.2025, наданим Миколаївською міською радою разом з супровідним листом №2659/02.02.01-40/12/3/25 від 03.02.2025 р., земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 вільна від забудови, огороджень та поросла багаторічною трав`яною рослинністю. Відсутність забудови на цій ділянці також підтверджується витягом з ортофотоплану Геоінформаційної системи містобудівного кадастру Миколаївської міської ради.
Вказане, на переконання суду, додатково свідчить про відсутність невідповідності між заходами втручання держави у право власності відповідача і критеріями правомірного втручання у це право.
Крім того, суд вважає за необхідне звернутися до висновків (правових позицій), викладених у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) щодо застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), оскільки положеннями ст. 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Так, у рішенні ЄСПЛ у справі “Броссе-Трибуле та інші проти Франції” суд дійшов висновку про те, що збереження прибережної зони, а особливо пляжів, тобто “місць, відкритих для всіх”, є прикладом територій, які вимагають особливого порядку облаштування, у зв`язку з чим втручання держави у здійснення заявником своїх прав мало законну мету загального інтересу: заохотити вільний доступ до берегової смуги, необхідність якого встановлена із усією очевидністю, при цьому політика облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважаюче значення має загальний інтерес, надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав, тому встановлення обов`язку знести будинок за свій рахунок не було “особливим” і “надмірним”, хоча і зрозуміло, що після такого тривалого періоду володіння знесення будинку означатиме радикальне втручання в право заявника на користування майном, проте відмова продовжити дозволи і покладення на заявника обов`язок привести місцевість в стан, що передував будівництву будинку, зроблені з метою послідовного і більш суворого дотримання закону з точки зору необхідності захистити прибережну зону і публічне користування нею, а також виконати правила забудови.
Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього природного середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80).
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.
Повернення територіальній громаді усіх правомочностей власника земельної ділянки комунальної власності, незаконно переданої у володіння приватним особам органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.
Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки – належністю її до земель захисної прибережної смуги водного об`єкту – річки Південний Буг.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». З питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Отже, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність чи у довготривалу оренду, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте, поведінка особи, в якої майно витребовується.
У спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третьої статті 13, частина сьомої статті 41, частина перша статті 50 Конституції України).
Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та інших).
За вказаних обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою повернути спірну земельну ділянку з володіння відповідача є задоволення суспільної потреби у відновленні законності під час вирішення суспільно важливого та соціально значущого питання - передачі у користування громадянам земель водного фонду, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу.
«Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення державі земельної ділянки.
«Суспільним», «публічним» інтересом у вимогах прокурора можна вважати також забезпечення охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення, та інших дій, які можуть погіршити його природний стан, завдавати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, завдати інших екологічних проблем.
Відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, мав і повинен був знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідача під час набуття земельної ділянки у власність.
Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.01.2026 у справі № 752/14695/22.
За таких обставин повернення спірної земельної ділянки від відповідача у комунальну власність територіальної громади м. Миколаєва в особі Ради не порушуватиме принцип пропорційності втручання в право власності відповідача.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Щодо заяви відповідача ТОВ “МК-Трейд” про застосування строку позовної давності до вимог прокурора, суд дійшов наступних висновків.
02.05.2025 р. від представника відповідача ТОВ “МК-Трейд” – Татарінова В.П. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” надійшла заява про застосування строку позовної давності (вх. № 6722/25). Так, відповідач зазначає, що у даній справі датою передачі першому набувачеві – Нікольському М.К. нерухомого майна – спірної земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 по пров. 3 Прикордонному, 9/6 у м. Миколаєві, є дата прийняття Миколаївською міською радою, яка у цій справі є позивачем, рішення від 16.09.2014 № 43/40, а державна реєстрація права власності за третьою особою відбулась 03.10.2014. Отже, на думку відповідача, строк позовної давності почав свій перебіг з 03.10.2014, а позов було подано в березні 2025, тобто, більше ніж через 10 років. Відтак, відповідач заявляє про застосування позовної давності при вирішенні спору у справі № 915/346/25 та просить відмовити в задоволенні позову.
Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За змістом ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.
При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).
За ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Так, суд вправі застосувати позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, заявлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Отже, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц та від 14.11.2018 у справі №183/1617/16).
Так, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.
Отже, позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.
Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками: 1) має юридичний склад; 2) позначає сплив строку; 3) має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову); 4) застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи; 5) встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом; 6) застосовується лише за ініціативою сторони спору.
Застосування позовної давності (в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)) забезпечує в національній системі права дію принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність.
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови: 1) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду в такий спосіб чи такою мірою, що б зводити нанівець саму сутність цього права; 2) таке обмеження повинно мати легітимну мету; 3) має бути забезпечене належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою (пункт 51 рішення від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" за заявами № 22083/93, 22095/93; пункт 31 рішення від 04.12.1995 у справі "Беллет проти Франції" (Bellet v. France) за заявою № 23805/94, пункт 75 рішення від 07.12.2010 у справі "Seal v. The United Kingdom" за заявою № 50330/07), а саме: - строк позовної давності не повинен бути очевидно й надмірно коротким (unduly short) (пункт 76 рішення від 18.03.2008 у справі "Dacia S.R.L. v/ Moldova" за заявою № 3052/04); - застосування позовної давності має бути передбачуваним (пункт 76 рішення від 20.05.2010 у справі "Lelas v. Croatia" за заявою №55555/08); - механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також мусить корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункт 52 рішення від 20.12.2007 у справі "Phinikaridou v. Cyprus" за заявою № 23890/02).
У визначенні початку перебігу строку позовної давності має значення не лише встановлення, коли саме особа, яка звертається за захистом свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу, довідалася про порушення цього права або про особу, яка його порушила, а й коли ця особа об`єктивно могла дізнатися про порушення цього права або про особу, яка його порушила.
Аналіз норм права, якими врегульовані питання позовної давності дає підстави для висновку, що у разі, коли законодавець вживає вислови "свої цивільні права", "цивільні права особи", "здійснення права", він має на увазі право, яке належить одній особі, право однієї особи, а не декількох осіб, якщо інше прямо не зазначено у тексті відповідної норми. Тож при тлумаченні вимог щодо початку перебігу позовної давності слід керуватися тим, що перебіг позовної давності починається від дня, коли про відповідні обставини, тобто про порушення права, дізналася або могла довідатися особа, що є носієм права, а не інша особа, у тому числі й та, якій за законом надано повноваження із захисту цього права.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/18560/16 зазначила, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність належить обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (подібний висновок також викладено у постановах Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц та від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц).
Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів (відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 362/44/17).
Матеріали справи свідчать про те, що органами прокуратури у жовтні 2023 року розпочато процедуру встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді за фактами можливих порушень законодавства при відведенні у власність 33 земельних ділянок (у тому числі спірної у даній справі земельної ділянки) по пров. 3 Прикордонному у місті Миколаєві.
Так, окружною прокуратурою 16.11.2023 скеровано до Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної військової адміністрації та Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області письмові запити з метою отримання інформації та документів на підтвердження чи спростування наведених фактів. Разом з цим, з метою з`ясування всіх обставин законності відведення цих 33 земельних ділянок, у тому числі, спірної ділянки, окружною прокуратурою скеровувались запити про отримання документів та інформації і до інших уповноважених органів – Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради (№ 51-50/2-10254вих-23 від 24.09.2023), Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області (№ 51-50/2-11092вих-23 від 16.11.2023), Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної військової адміністрації (№ 51-50/2-11076вих-23 від 16.11.2023), Департаменту містобудування, архітектури, капітального будівництва та супроводження проєктів розвитку Миколаївської обласної військової адміністрації (№ 51-50/2-1126вих-24 від 02.02.2024), Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради (№ 51-50/2-5783вих-24 від 12.06.2024), Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради (№ 51-50/2-9239вих-24 від 24.09.2024).
Отже, матеріали справи свідчать, що про виявлені порушення інтересів держави загалом та територіальної громади міста Миколаєва зокрема, прокурору стало відомо лише після завершення розпочатої у жовтні 2023 року у порядку ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” процедури встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді.
Відповідач не надав суду жодних доказів обізнаності прокурора у певний момент часу до 2023 року з фактом наявності порушень інтересів держави у спірних правовідносинах.
Крім того, відповідач не довів суд факт обізнаності позивача про відчуження ОСОБА_1 спірної земельної ділянки на користь ТОВ «Євтротехцентр», а останнім на користь відповідача. 
24.02.2022 Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
Відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану продовжувався неодноразово та триває з 24.02.2022 до теперішнього часу.
Згідно із Законом України № 3450-IX від 08.11.2023, який набрав чинності 30.01.2024 року, викладено у новій редакції п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якою у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Згідно з Законом України Про внесення змін до розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності від 14 травня 2025 року №4434-IX (набрання чинності з 04.09.2025) пункт 19 розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України виключено. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 по справі №903/602/24 зауважено, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. 
Судом враховано, що при первісному зверненні до суду у справі № 915/346/25 прокурор просив суд усунути перешкод територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом зобов`язання ТОВ “МК-Трейд” повернути у власність територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 938 кв.м з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033 по пров. Прикордонному третьому, 9/6 у м. Миколаєві. 
Тобто прокурором було фактично заявлено негаторний позов (що узгоджувалось з приписами закону та сталою судовою практикою, яка склалася з вирішення земельних спорів у подібних правовідносинах на момент подачі позову), до вимог якого не застосовуються строки позовної давності.
Разом із тим, 09.04.2025 (після звернення прокурора до суду та відкриття провадження у даній справі) набрав чинності Закон України від 12.03.2025 № 4292-ІХ “Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилання захисту прав добросовісного набувача”.
Вказаним законом зокрема доповнено ст. 391 ЦК України частиною другою такого змісту: “ 2. Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/ або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу”. 
Враховуючи викладене та зміни у законодавстві щодо належного способу захисту порушених інтересів держави у правовідносинах, де органом державної влади або органом місцевого самоврядування, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, що відбулися вже після пред`явлення позову, прокурором 22.04.2025 подано до суду заяву про зміну предмету позову, яка прийнята судом до розгляду.
Таким чином, при підготовці та поданні позову у прокурора виникало обґрунтоване очікування щодо належності обраного способу захисту – негаторного позову, до вимог якого не застосовуються строки позовної давності.
Подальша зміна концептуальних підходів законодавця до визначення належного способу захисту порушених інтересів держави у подібних правовідносинах на переконання суду, може слугувати підставою для визнання поважними причин пропуску строків на звернення прокурора до суду в інтересах держави з відповідною позовною заявою.
Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі “Жоффр де ля Прадель проти Франції”) від 16.12.1992р.).
Як зазначалось, частиною 5 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Враховуючи наведене, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, а також принципи справедливості, добросовісності і розумності, виходячи з фактичних обставин справи, суд доходить висновку про необхідність визнання причин пропуску строку позовної давності за заявою прокурора поважними та відповідно про необхідність захисту порушеного права позивача, як власника земельної ділянки, що перебуває у комунальній власності. 
Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в сукупності, враховуючи встановлені судом обставини порушення земельного та водного законодавства під час вилучення з державної власності та оформлення права приватної власності на земельну ділянку площею 0,0938 га з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033, суд вважає, що заявлені прокурором позовні вимоги про витребування на користь держави в особі позивача з незаконного володіння відповідача вказаної земельної ділянки обґрунтовані, відповідають вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи, та підлягають задоволенню.
У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулось на користь позивача, від імені якого прокурором пред`явлено позов в інтересах держави, у відповідності зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4487,34 грн. (виходячи з вартості земельної ділянки), понесені прокуратурою зв подачу позову, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В :

1. Позов заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд”, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 та Товариство з обмеженою відповідальністю “Євротехцентр”, про витребування земельної ділянки задовольнити.
2. Витребувати на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20; e-mail: kancelar@mkrada.gov.ua; код ЄДРПОУ 26565573) від Товариства з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд” (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 12/1; код ЄДРПОУ 41714688) земельну ділянку площею 938 кв.м з кадастровим номером 4810137200:01:033:0033, по пров. Прикордонному третьому, 9/6 у м. Миколаєві.
3. СТЯГНУТИ з Товариства з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд” (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 12/1; код ЄДРПОУ 41714688) на користь Миколаївської обласної прокуратури (54006, м. Миколаїв, вул. Спаська, 28; код ЄДРПОУ 02910048, банк ДКСУ м. Києва, р/р UA748201720343150001000000340) витрати по сплаті судового збору в розмірі 4487/чотири тисячі чотириста вісімдесят сім/грн. 34 коп.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 10.07.2026 року, з урахуванням умов воєнного стану та завантаженості судді Ільєвої Л.М., а також у зв`язку з перебуванням судді Ільєвої Л.М. у щорічній відпустці з 04.05.2026 по 08.05.2026 року та у відрядженні 08-09.06.2026 року.

Суддя   Л.М. Ільєва