ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 вересня 2026 року м. Житомир справа № 240/9130/25
категорія 106030200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, 
встановив:
До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивачка просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за 281 днів затримки повного розрахунку при звільненні за період з 13 червня 2024 року по 20 березня 2025 року включно, обчислений шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати розрахунку при звільненні.
Позовні вимоги мотивовано виплатою присудженого за рішенням суду у справі № 240/3551/23 грошового забезпечення у сумі 502767,95 грн 21 березня 2025 року, а тому, внаслідок неповного розрахунку при звільненні зі служби (11 листопада 2022 року), позивачка наполягає на виплаті середнього заробітку за час затримки на 281 день розрахунку при звільненні.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи провадити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач позов не визнав. Подав відзив на позовну заяву, у якому зазначає про відсутність спору щодо розміру нарахованих і виплачених позивачці при звільненні сум, тож підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України), на переконання відповідача, відсутні. Покликаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц та Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 816/1640/17, зазначає про повноваження суду зменшити заявлену до стягнення суму середнього заробітку у таких спорах виходячи з критеріїв пропорційності та співмірності. З таких підстав просить суд відмовити у позові.
Розглянувши доводи та заперечення сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Не є спірним, що ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 (яка відповідно до рішення Командувача сухопутних військ Збройних Сил України від 01 січня 2022 року № 6 знаходиться на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_1 з 01 січня 2022 року) та згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 11 листопада 2022 року № 224 старшого солдата ОСОБА_1 , діловода групи секретного документального забезпечення Військової частини НОМЕР_2 , звільнену наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 06 жовтня 2022 року № 109-РС у відставку за підпунктом "б" відповідно до підпункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з 11 листопада 2022 року виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 .
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року у справі № 240/3551/23, яке набрало законної сили 25 жовтня 2023 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки передбаченої для учасників бойових дій, грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік, обчисливши їх розмір з розміру місячного грошового забезпечення з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 та індексації, надавши відповідну відомість Військовій частині НОМЕР_1 для проведення доплати; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 , на підставі наданої Військовою частиною НОМЕР_2 відомості, виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки передбаченої для учасників бойових дій, грошову допомогу для оздоровлення за 2022 рік, обчисливши їх розмір із розміру місячного грошового забезпечення з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 та індексації.
На виконання судового рішення у справі № 240/3551/23 відповідачем нараховано 502767,95 грн грошового забезпечення, що підтверджено розрахунком від 09 травня 2025 року № 3131 та зараховано на банківський рахунок позивачки 21 березня 2025 року (згідно зі скріншотом банківського зарахування по картці в матеріалах справи).
Надаючи правову оцінку заявленим вимогам щодо виплати середнього заробітку за 281 день затримки повного розрахунку при звільненні суд виходить з такого.
Відповідно до статей 1, 2 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі - Закон № 2011-XII) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом 1 частини першої статті 9 Закону № 2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно з висновками Конституційного Суду України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Суд погоджується, що трудові відносини, які складаються під час проходження військової служби, мають специфічну правову природу, а тому потребують детального регулювання спеціальним законодавством, яке визначатиме, зокрема, норми оплати праці, соціальні гарантії, тощо.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд доходить висновку про можливість застосування норм статті 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби зокрема.
За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Буквальний аналіз норми статті 116 КЗпП України дає підстави для висновку, що у день звільнення з військової служби має бути проведений повний розрахунок, затримка проведення якого зумовлює правові наслідки згідно зі статтею 117 КЗпП України, а саме виплату середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку.
Такий висновок суду відповідає висновкам Конституційного Суду України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, згідно з яким за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, у контексті встановлених обставин цієї справи, безпідставними є покликання відповідача на те, що при нарахуванні та виплаті належних позивачці сум при звільненні з військової служби був відсутній спір щодо їх розміру.
Надаючи оцінку таким доводам відповідача суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 825/742/16, у якій за результатом аналізу положень статей 116 та 117 КЗпП України Верховний Суд підсумував, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини першої цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення. Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини другої цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
Отже, відсутність спору щодо нарахованих сум, належних до виплати при звільненні, у разі несвоєчасного розрахунку зумовлює правові наслідки, визначені частиною першою статті 117 КЗпП України.
Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою "статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору".
Отже, непроведення відповідачем у день звільнення позивачки з військової служби та виключення зі списків особового складу (11 листопада 2022 року) виплати належних при звільненні сум грошового забезпечення, доводить протиправність такої бездіяльності та обґрунтованість застосування наслідків згідно зі статтею 117 КЗпП України.
Разом з тим, за обставинами у цій справі остаточний розрахунок з позивачкою здійснено відповідачем 21 березня 2025 року, а періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачці сум грошового забезпечення, позивачкою визначено з 13 червня 2024 року (за період з 12 листопада 2022 року по 12 червня 2024 року така виплата є предметом спору у іншій справі враховуючи виплату 13 червня 2024 року 227362,18 грн грошового забезпечення) по 20 березня 2025 року.
Так, за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Варто зауважити, що Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні приписів статті 117 КЗпП України при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду, зокрема і у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.
На підтримку наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 806/2473/18. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Ці висновки суду касаційної інстанції було зроблено при вирішенні тотожних спорів у період чинності редакції статті 117 КЗпП України до внесення змін згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (надалі - Закон № 2352-ІХ), за якими у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності з 19 липня 2022 року й ключовою новелою стало доповнення частини першої словами "...але не більш як за шість місяців".
Саме тому позивачка, покликаючись на висновки Верховного Суду у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, стверджує про незастовність у цьому спорі критеріїв співмірності та зменшення розміру середнього заробітку.
Суд не погоджується з такими доводами позивачки, звертаючи при цьому увагу позивачки на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 в аспекті вирішення спірного питання виходила з того, що зі змісту 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання, як резюмувала Велика Палата, є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій "період затримки (прострочення)", установивши для нього граничну межу. Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення. Законодавче рішення усуває ризик "нескінченної" відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин. Велика Палата зауважила, що поняття "обмеження максимального строку" та "досягнення співмірності" не можна ототожнювати.
Тому у вказаній постанові Велика Палата, вважаючи помилковою аргументацію Верховного Суду у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, підсумувала, що шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою, як-то - суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Виходячи з цього Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та сформулювала такий правовий висновок:
"Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.".
Вирішуючи спір у цій справі суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06 серпня 2020 року у справі № 813/851/16, відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.
Тому суд враховує висновки Касаційного адміністративного суду у постановах від 14 березня 2024 року у справі № 560/6960/23 та від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, які є застосовними у цій справі в аспекті підходу, яким слід керуватися при визначенні суми середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, як-от: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. При цьому у разі наявності переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, суд може застосувати принцип співмірності і зменшити її розмір.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (надалі - Порядок № 100).
Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що, зокрема, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році.
У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
За правилами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.
Як встановлено судом, спірні правовідносини у цій справі пов`язані з непроведенням повного розрахунку при звільненні 11 листопада 2022 року та їх виникнення позивачка окреслила періодом з 13 червня 2024 року по 20 березня 2025 року (проведено остаточний розрахунок у сумі виплаченого грошового забезпечення 502767,95 грн). Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 від 09 травня 2025 року № 3129 середньоденний розмір грошового забезпечення позивачки за останні два місяці служби перед звільненням складає 536,00 грн.
Отже, за період з 13 червня 2024 року по 20 березня 2025 року розмір коштів, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні позивачки, складатиме 150616,00 грн (536,00 грн х 281 день).
Якщо проводити обрахунок спірного середнього заробітку за формулою, виходячи з "істотності частки грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку", то середній заробіток позивачки за час затримки розрахунку при звільненні з 13 червня 2024 року по 20 березня 2025 року у граничних межах 6 місяців складе 329404,16 грн (536,00 грн х 184 календарних днів х 3,34 (розмір несвоєчасно виплачених сум) / 150616,00 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 3,34)), що, на переконання суду, у цій справі не відповідає критерію "справедливого розміру компенсації", створюючи той самий істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за увесь час затримки цієї виплати (висновки Верховного Суду у постановах від 14 березня 2024 року у справі № 560/6960/23 та від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22), оскільки сума середнього заробітку за 6 місяців (329404,16 грн) істотно перевищуватиме обраховану суму середнього заробітку за увесь 281 день затримки 150616,00 грн.
Тому у цій справі суд вважає застосовним принцип співмірності, що повною мірою узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, пропорційно зменшивши розмір середнього заробітку з урахуванням граничної межі 6 місяців (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23), яка при такому розрахунку складе 98624 грн (536,00 грн х 184 календарних днів).
При цьому, зазначена сума є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів (постанова Верховного Суду 08 листопада 2018 року у справі № 805/1008/16-а).
Отже, заявлені позивачкою вимоги про нарахування та виплату середнього заробітку за 281 день затримки повного розрахунку при звільненні підлягають задоволенню частково.
За правилами частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати позивачки зі сплати судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно задоволеним вимогам.
Керуючись статтями 6 - 9, 77, 90, 139, 242 - 246, 255, 257, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
вирішив:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; НОМЕР_5 ) задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 червня 2024 року по 20 березня 2025 року включно.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 13 червня 2024 року по 20 березня 2025 року включно у сумі 98624 грн (дев`яності вісім тисяч шістсот двадцять чотири гривні 00 коп.).
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.) сплаченого судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Приходько

03.09.26