ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 серпня 2026 року
м. Київ
Справа № 752/26562/18
Провадження № 61-9031св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
доповідача - Ситнік О. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мірошника Олександра Миколайовича на постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2025 року в складі колегії суддів Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І.
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що 11 листопада 2013 року він надав ОСОБА_1 в позику грошові кошти в розмірі 2 972 837,00 дол. США, строком повернення не пізніше 31 грудня 2015 року.
10 червня 2015 року він надав у позику ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 40 000,00 дол. США, строком повернення - на першу його вимогу.
27 листопада 2015 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів у розмірі 40 000,00 дол. США у строк до 04 грудня 2015 року, яку відповідач не виконав.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення боргу не виконав, ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики у загальному розмірі 3 012 837,00 дол. США, що еквівалентно 83 868 644,00 грн. 
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Справа переглядалася судами неодноразово.
28 квітня 2023 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що грошові кошти ані 11 листопада 2013 року, ані 10 червня 2015 року позивач відповідачу не передавав, зазначивши, що кошти надавалися протягом 2011-2012 років частинами, дати передання грошових коштів та точного розміру сум назвати він не може.
Наявність розписок, підписаних ОСОБА_1 , не свідчить про укладення між сторонами договорів позики, оскільки грошові кошти під час підписання таких договорів не передавалися, встановити точну дату та розмір переданих коштів не є можливим, а, отже, такі договори є неукладеними, а тому у відповідача не виник обов`язок щодо повернення коштів саме за договорами позики від 11 листопада 2013 року та від 10 червня 2015 року в розмірі, визначеному позивачем.
Між сторонами існували правовідносини, пов`язані з реалізацією інвестиційного проєкту за угодою акціонерів, укладеною у 2011 році за участю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо створення компанії «Omelo InternationalLimited» з метою придбання родовищ залізної руди в Індії. Саме в межах зазначених правовідносин ОСОБА_2 передавав грошові кошти, що підтверджується посиланням на ці обставини в розписці від 11 листопада 2013 року про отримання грошових коштів, копією угоди акціонерів, оригінал якої був досліджений судом, заявою ОСОБА_2 до правоохоронних органів щодо вчинення ОСОБА_1 шахрайських дій, відомості про що були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019100000000242 від 13 березня 2019 року, в якій він виклав обставини передачі коштів ОСОБА_1 у розмірі 3 012 837,00 дол. США.
20 лютого 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2023 року змінено в частині вирішення позовних вимог про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі 40 000,00 дол. США шляхом викладення мотивувальної частини судового рішення в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 11 листопада 2013 року, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що грошові кошти, зазначені в розписці від 11 листопада 2013 року, були використані ОСОБА_1 протягом 2011-2012 років на реалізацію спільного проєкту щодо будівництва заводу з переробки та збагачення залізної руди, а, отже, не є позикою і не були отримані відповідачем саме в день скледання розписки - 11 листопада 2013 року.
Водночас розписка від 10 червня 2015 року не містить відомостей щодо спільної діяльності сторін, у ній зазначено суму боргу та строк його повернення - на першу вимогу.
На вимогу позивача від 27 листопада 2015 року ОСОБА_1 взяті у борг грошові кошти не повернув, що стало підставою для звернення ОСОБА_2 до суду з цим позовом.
Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції керувався обґрунтованістю позовних вимог у цій частині, однак відмовив у їх задоволенні у зв`язку з пропуском позовної давності, про застосування якої заявив відповідач у суді першої інстанції.
09 жовтня 2024 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяла адвокат Клочай Н. І., задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 11 листопада 2013 року скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 квітня 2024 року, змінене постановою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року, та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 10 червня 2015 року залишено без змін.
Верховний Суд керувався тим, що,залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 11 листопада 2013 року, суд апеляційної інстанції належно не перевірив доводів сторін, не дослідив зібрані в справі докази, не встановив справжню природу правовідносин й дійсного змісту складеної відповідачем розписки від 11 листопада 2013 року, у якій він, зокрема, зазначив, що отримав від позивача грошові кошти в сумі 2 972 837,00 дол. США на реалізацію проєкту будівництва заводу щодо збагачення залізної руди в Індії та що зазначена сума боргу буде повернута позивачу після залучення інвестора для реалізації цього проєкту, але не пізніше 31 грудня 2015 року, а тому зробив передчасний висновок про те, що складена ОСОБА_1 розписка від 11 листопада 2023 року не підтверджує виникнення між сторонами позикових правовідносин.
Крім того, суду апеляційної інстанції необхідно було з`ясувати, на якій стадії знаходиться кримінальна справа, якщо заявлений то коли і з яких правових підстав (позика чи шкода, чи інші зобов`язання) цивільний позов.
Зважаючи на відсутність обґрунтованих доводів щодо незаконності оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики 10 червня 2015 року, в цій частині оскаржувані судові рішення Верховний Суд залишив без змін.
24 червня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 квітня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за борговою розпискою від 11 листопада 2013 року в розмірі 82 755 160,85 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд керувався тим, що, уклавши договір позики від 11 листопада 2013 року на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були закріплені. Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), наданого суду для огляду в судовому засіданні суду першої інстанції, згідно з положеннями статті 545 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мірошник О. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2025 року, в якій просить її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що апеляційний суд не врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду: 
- від 20 грудня 2023 року в справі № 405/2697/22, про те, що суди не врахували, що, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини; саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору; тому передчасним є висновок суду першої інстанції про існування між сторонами відносин позики;
- від 27 квітня 2023 року в справі № 161/11436/21, від 08 липня 2019 року в справі № 524/4946/16-ц, про те, що, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Зазначив, що за умовами розписки від 11 листопада 2013 року відповідач нібито взяв у позивача 2 972 837,00 доларів США на реалізацію проєкту будівництва заводу зі збагачення залізної руди в Індії та зазначив, що вказана сума боргу буде повернута відповідачу після залучення інвестора на реалізацію вказаного проєкту, але не пізніше 31 грудня 2015 року. Сума може бути повернута достроково чи змінена за згодою сторін. Насправді за ці кошти була придбана земельна ділянка кіпрською компанією, якою володіє позивач і в якій він здійснює вирішальний вплив, тобто є єдиним бенефіціарним власником. 
Апеляційний суд цих фактів та обставин не врахував та надав їм неправильну правову оцінку, що потягло за собою ухвалення незаконного рішення. Задоволення цього позову призведе до того, що позивач залишиться фактичним власником як заводу зі збагачення залізної руди в Індії, так і земельної ділянки, на якій він розташований, а також грошей, за які він цей завод та земельну ділянку фактично придбав. Адже правовою підставою набуття заводу та земельної ділянки є спільна діяльність позивача та відповідача, а не договір позики. Договори позики (розписки) були підписані відповідачем та надані позивачу вже після того, як останній зрозумів, що розвиток цього бізнеспроєкту вимагатиме від учасників спільної діяльності додаткового фінансування, на що особисто він був неготовий. Для того, щоб перекласти провину за нереалізований до кінця бізнеспроєкт, ОСОБА_2 змусив ОСОБА_1 написати йому розписки. 
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - Клочай Н. І. зазначила, що із правового аналізу постанов Верховного Суду, на які послався заявник у касаційній скарзі, вбачається, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин, що виникли між у справі, що переглядається.
Під час судових засідань відповідач надавав пояснення суду, що він звертався до правохоронних органів за захистом своїх прав із заявою щодо примусу його до укладення боргових розписок, однак така обставина не знайшла свого підтвердження належними та допустимими доказами, а кримінальне провадження не було відкрито. Це є прямим та беззаперечним свідченням відсутності складу злочину, на який продовжує вказувати відповідач у своїх поясненнях.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
11 листопада 2013 року ОСОБА_1 склав письмову розписку, згідно з якою він взяв у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2 972 837,00 дол. США на реалізацію проєкту будівництва заводу зі збагачення залізної руди в Індії. Вказана сума боргу буде повернута ОСОБА_2 після залучення інвестора на реалізацію зазначеного проєкту, але не пізніше 31 грудня 2015 року. 
10 червня 2015 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в позику грошові кошти у розмірі 40 000,00 дол. США, які зобов`язався повернути на першу вимогу.
27 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про повернення боргу у розмірі 40 000,00 дол. США до 04 грудня 2015 року.
Грошові кошти позивачу не повернув.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Справа переглядається лише в частині вимог про стягнення боргу за договором позики від 11 листопада 2013 року.
Суд апеляційної інстанції задовольнив позовні вимоги в оскаржуваній частині, посилаючись на те, що відповідач, уклавши з позивачем договір позики від 11 листопада 2013 року, засвідчив взяті на себе зобов`язання повернути позику в строк, встановлений у розписці, проте їх не виконав.
Колегія суддів з такими висновками повністю погодитися не може, з огляду на таке. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21).
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно із частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц виснувала, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такі висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що в разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах від 20 лютого 2019 року в справі № 629/5364/13-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 205/5292/15-ц, від 26 червня 2024 року в справі № 758/5328/22, від 26 червня 2026 року в справі № 477/1340/23.
За вимогами статті 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить закону. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.
Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (стаття 1131 ЦК України).
Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами існували правовідносини, пов`язані Угодою акціонерів, укладеною за участю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про створення компанії OMELO INTERNATIONAL LIMITED з метою об`єднання зусиль, ведення і управління бізнесом й отримання прибутку. 
Зокрема у матеріалах справи наявна Угода акціонерів (т. 3, а. с. 1-14), укладена між «CharildalTrading LTD» як акціонером А, ОСОБА_2 як кінцевим бенефіціарним володільцем акціонера А, «Ekavi NomineesLimited» як акціонером Б та ОСОБА_1 як представником і діючим бенефіціарним володільцем акціонера Б .
Відповідно до декларативної частини угоди акціонери А та Б є зареєстрованими власниками випущеного капіталу 1 000,00 євро компанії, яка зареєстрована і діє відповідно до законодавства Кіпру «Omelo InternationalLimited». Частка акціонера А становить 70 %, частка акціонера Б - 30 %. Сторони домовилися укласти угоду з метою зафіксувати умови, на підставі яких вони будуть володіти відповідними акціями спільної компанії і регулювати свої взаємовідносини на строк, поки акціонери є акціонерами спільної компанії. Сторони уклали угоду з метою об`єднати зусилля, вести і управляти бізнесом і отримувати відповідний прибуток. Предметом угоди є встановлення правил і базових принципів для спільного управління компаніями групи і розподілу прибутку, отриманого в результаті ведення бізнесу компаніями групи.
Укладена угода у пункті 11 передбачила, що всі пов`язані з нею спори підлягають розгляду і вирішенню арбітражем згідно з правилами Лондонського суду міжнародного арбітражу за правилами LCIA.
Із розписки від 11 листопада 2013 року вбачається, що ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 , грошові кошти в розмірі 2 972 837,00 доларів США на реалізацію проєкту будівництва заводу в Індії, які будуть повернуті після залучення інвестора на реалізацію цього проєкту, але не пізніше 31 грудня 2015 року (т. 1, а. с. 6).
Враховуючи сталу практику Верховного Суду про те, що суд зобов`язаний з`ясувати справжню правову природу відносин сторін, незалежно від найменування документа, апеляційний суд зазначеного не врахував та не надав належну оцінку наданим відповідачем доказам про те, що кошти передавалися не в борг, а з іншою метою - як інвестиція, внесок у спільну діяльність, участь у бізнес-проєкті.
Зокрема, суд не встановив мету передачі грошових коштів за розпискою - створення компанії в Індії для придбання рудних родовищ, яка за своєю суттю є інвестиційною і підтверджує превалювання між сторонами підприємницьких правовідносин, або споживчою/позиковою.
Крім того, із матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач підтвердив доводи відповідача на те, що саме 11 листопада 2013 року, тобто у день підписання розписки, ОСОБА_2 відповідачу гроші не передавав, оскільки вони перераховувалися протягом 2011-2012 років і з метою інвестування у спільний проєкт. Зазначити точну дату передання цих грошових коштів та їх конкретного розміру позивач не зміг, пояснюючи, що грошові кошти передавалися частинами.
Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд у цій справі вказав, що суду апеляційної інстанції необхідно дослідити кримінальну справу, порушену за заявою позивача, та, якщо заявлений, цивільний позов.
Суд встановив, що в березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до заступника начальника слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо вчинення ОСОБА_1 шахрайських дій, стосовно чого до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за № 12019100000000242 від 13 березня 2019 року.
Із зазначеної заяви вбачається, що ОСОБА_2 просив притягнути до кримінальної відповідальності, передбаченої частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України, ОСОБА_1 , який разом із громадянином Ізраїлю ОСОБА_5 шляхом обману та зловживання довірою заволоділи належними йому грошовими коштами на загальну суму близько 3 012 000,99 доларів США. 
ОСОБА_2 в заяві описав, що приблизно у 2000 році він познайомився із ОСОБА_1 , з яким тривалий час підтримував дружні відносини, у зв`язку з чим він користувався його довірою. Восени 2011 року ОСОБА_1 запропонував інвестувати кошти у проєкт з видобутку та переробки залізної руди в Індії з подальшою реалізацією продукції до Китайської народної республіки. До проєкту він залучив громадянина Ізраїля ОСОБА_5 , якого представив як фахівця. Ці особи запевняли у високій прибутковості проєкту та обіцяли його реалізацію власними силами, а від нього вимагали лише фінансування. Для реалізації проєкту планувалося придбання кіпрської компанії «Omelo InternationalLimited» (70 % - йому, 30% - ОСОБА_1 ), яка мала придбати 99,99 % акцій індійської компанії «H.L Trader&Suppliers Private limited», пов`язаної з родовищами залізної руди в штаті Оріса. Всього за період з жовтня 2011 року до 12 грудня 2012 року особисто ОСОБА_1 отримав від нього готівкою 1 595 000,00 доларів США, траншами: 340 000,00, 400 000,00 грн, 150 000,00 грн, 150 000,00 грн, 310 000,00 грн, 170 000,00 грн, 50 000,00 грн. Враховуючи довірчі стосунки ніяких документів сторони уклали. У 2013 році, коли він остаточно збагнув, що з «бізнес-проєктами» нічого не виходить, позивач став вимагати у ОСОБА_1 повернення вкладених коштів, на що останній продовжував запевняти, що робота триває та вмовляв почекати. Зрозумівши, що нього немає офіційного підтвердження отримання ОСОБА_1 грошових коштів, ОСОБА_2 став вимагати, щоб відповідач у письмовому вигляді підтвердив, що отримав від нього кошти на реалізацію проєкту будівництва заводу зі збагачення залізної руди в Індії. ОСОБА_1 тривалий час ухилявся від написання такого документа, повідомляючи, що якщо ОСОБА_2 не хоче в подальшому вкладати гроші в цей проєкт, то він знайде іншого інвестора, після чого поверне йому гроші. На наполягання позивача ОСОБА_1 11 листопада 2013 року написав розписку (т. 1, а. с. 243-249).
Отже, у заяві про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 також фактично визнав, що між сторонами фактично склалися відносини щодо спільної реалізації інвестиційного (бізнесового) проєкту, у межах яких позивач виступав інвестором, а відповідач - особою, яка взяла на себе організацію та реалізацію проєкту. Водночас складена 11 листопада 2013 року розписка не відображає реального змісту правовідносин між сторонами та була оформлена виключно з метою формалізації та подальшого повернення в проєкт інвестованих коштів, а не як підтвердження позики чи іншого цивільно-правового зобов`язання.
Колегія суддів звертає увагу, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Верховний Суд неодноразово вказував, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.
У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.
Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.
Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
Згаданий принцип римського права venire contra factum proprium є вираженням equitable estoppel (справедливий естопель, що означає прояв загального принципу недопустимості зловживання правом) - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на principles of fraud та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Подібні правові висновки викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17.
Суд апеляційної інстанції не оцінив поведінку позивача на предмет її суперечливості та добросовісності, на що обґрунтовано вказав відповідач у касаційній скарзі. 
Водночас послідовними є пояснення відповідача про те, що у жовтні 2011 року спільна компанія ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - «Omelo InternationalLimited» придбала 100 % акцій індійської компанії «H.L Trader&Suppliers Private limited», якій, зокрема, належали права на родовища залізної руди, а у 2012 році ОСОБА_1 перерахував через компанію James Trade & Invest SAна рахунок компанії «Omelo International Limited» 1 240 129,00 доларів США
На підтвердження своїх доводів відповідач надав суду відповідні докази (т. 3, а. с. 15-17), яким суд апеляційної інстанції оцінки не надав. 
Крім того, відповідач неодноразово посилався на те, що в межах кримінального провадження ОСОБА_2 заявляв до нього цивільні позови про стягнення грошових коштів з різних підстав, зокрема, вказуючи про завдану йому майнову шкоду.
Отже, під час повторного апеляційного перегляду справи суд апеляційної інстанції не надав відповіді на основні питання, які є визначальними для кваліфікації спірних правовідносин: чому розписки складені через тривалий час після передачі коштів і яка саме мета була такої передачі, а також, що передбачає Угода акціонерів про статус внесених коштів у спільну діяльність коштів, чи були вони внесені і ким. 
Тобто суд не дослідив належним чином взаємозв`язок між цими документами і не спростував доводи відповідача про оформлення бізнес-партнерських відносин між сторонами, спори в яких, за домовленістю, мають розглядатися міжнародним арбітражем. 
Отже, апеляційний суд, задовольняючи позов, не виконав вимог попередньої постанови Верховного Суду, оскільки, вказавши про підставність позовних вимог так і не встановив характер спірних правовідносин з урахуванням доводів сторін в судовому засіданні та оцінки цих доводів у постанові, мотивованих обґрунтувань відхилення одних доводів та підстав, чому взяв до уваги інші.
У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення в справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).
Ураховуючи, що судом належним чином не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не надано відповіді на всі поставлені питання, колегія суддів суду касаційної інстанції виснувала про наявність підстав для скасування судового рішення з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Суду належить розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьоїстатті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, суд апеляційної інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки справа направляється на новий розгляд, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мірошника Олександра Миколайовича задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач | О. М. Ситнік
Судді: | В. М. Ігнатенко
| С. О. Карпенко
| С. Ю. Мартєв
| І. М. Фаловська