ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8540/26 Справа № 215/8009/24 | | Суддя у 1-й інстанції - Лиходєдов А.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 серпня 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 215/8009/24
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О.,
суддів Акуленка В.В., Бондар Я.М.
сторони:
позивач  Криворізька міська рада
відповідач  ОСОБА_1 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2026 року, яке ухвалено суддею Лиходєдовим А.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 19 травня 2026 року,
УСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року Криворізька міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна - будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться на земельній ділянці комунальної власності з кадастровим номером 1211000000:07:059:0005.
Зазначена земельна ділянка перебувала в користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Рітейл» на підставі договору оренди земельної ділянки від 31 липня 2018 року, укладеного з Криворізькою міською радою, строк дії якого встановлено до 17 серпня 2023 року.
06 травня 2021 року відповідач набув право приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна на підставі свідоцтва про придбання майна на аукціоні у межах процедури банкрутства.
Позивач зазначає, що з моменту набуття відповідачем права власності на нерухоме майно до нього перейшли права та обов`язки землекористувача щодо спірної земельної ділянки, у тому числі обов`язок сплачувати плату за користування нею.
У зв`язку з цим позивач просив стягнути з відповідача за період з 06 травня 2021 року по 17 серпня 2023 року - плату за користування земельною ділянкою в розмірі, визначеному умовами договору оренди, а за період з 18 серпня 2023 року по 31 грудня 2023 року - безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою без належних правових підстав. 
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2026 року позовну заяву Криворізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Криворізької міської ради 84 689,27 грн за користування земельною ділянкою з кадастровим номером: 121000000:07:059:0005, за період з 06 травня 2021 року до 12 грудня 2023 року, а також судовий збір в розмірі 3 028 грн., а всього стягнуто 87 717 грн 27 коп.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильність оцінки доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.
Апеляційна скарга мотивована тим, що до набувача нерухомого майна переходить право користування земельною ділянкою, виключно за умови наявності істотної умови договору, яка передбачає перехід права власності (користування) на таку земельну ділянку. 
Відповідно до інформації зі Свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні. при продажу майна в провадженні у справі про банкрутство від 06 травня 2021 року, на підставі якого відповідач набув право власності на нерухоме майно, предметом даного правочину, а тим більше істотною його умовою, земельна ділянка, на якій розміщено даний об`єкт - не являється. А отже, під час набуття права власності, відповідно до вимог статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України, до відповідача не перейшли права та обов`язки орендаря за Договором оренди № 20188233. 
Однак суд не врахував, що правочин, на підставі якого я набув право власності на будівлю, не містив істотної умови щодо переходу права на земельну ділянку, як цього прямо вимагає ст. 377 ЦК України. 
У свідоцтві про придбання майна на аукціоні, виданому в межах процедури банкрутства, земельна ділянка не була предметом правочину, не передавалася відповідачу та не могла бути передана, оскільки перебувала у комунальній власності. Відповідно, відсутні правові підстави вважати, що до відповідача перейшло право оренди. 
Суд також не врахував, що з 20 серпня 2021 року діє принцип одночасності державної реєстрації переходу права власності на будівлю та переходу права користування земельною ділянкою. Така реєстрація не проводилася, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав. Відповідач по справ не значиться орендарем земельної ділянки, а отже право оренди до нього не перейшло.
Апелянт зазначає, що навіть за умови «автоматичного переходу», новий власник не набуває права користування землею, доки не відбудеться державна реєстрація такого права. Оскільки при переході права власності на нерухоме майно від ТОВ «Український Рітейл» до відповідача, правочин не передбачав реєстрації права оренди, а нотаріус відповідно його не зареєстрував – на момент переходу права власності оренда залишається неоформленою. Зазначені обставини підтверджуються відповідним витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-0002633872024 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 400875623 від 25 жовтня 2024 року, наданими позивачем до позову. Згідно даного витягу, відповідач не є та не був орендарем зазначеної земельної ділянки, відповідно до інформації державних реєстрів, а отже до нього не перейшло відповідне право користування земельною ділянкою.
Крім того апелянт вказує на те, що позивач не надав жодного доказу фактичного користування ним земельною ділянкою. Натомість апелянт вважає що надані ним докази свідчать про протилежне: значна частина ділянки зайнята інженерними мережами КПТМ «Криворіжтепломережа», на ній постійно проводяться земляні роботи, що унеможливлює її використання за цільовим призначенням. Акту приймання-передачі земельної ділянки позивачем відповідачу не складено, доступ до ділянки відповідачу не забезпечено.
Вказує, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги Криворізької міської ради, фактично погодився з розрахунком позивача, який здійснено виходячи зі ставки орендної плати, що не відповідає умовам договору оренди земельної ділянки №20188233 від 31 липня 2018 року. При цьому суд не врахував, що навіть за логікою самого позивача, який наполягає на «автоматичному переході» прав та обов`язків орендаря, до нового власника будівлі можуть перейти лише ті права та обов`язки, які існували у попереднього орендаря, і виключно в тому обсязі та на тих умовах, які визначені договором. Договір оренди № 20188233 містить чітко визначену ставку орендної плати - 0,9% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Ця умова є істотною, вона була погоджена сторонами договору, і її зміна можлива лише за взаємною згодою сторін. Позивач же, формуючи свої вимоги, застосував іншу ставку, яка не передбачена договором, і яка не була погоджена з орендарем, а тим більше - з особою, яка ніколи не була стороною цього договору.
Апелянт зазначає, що спір у даній справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а розгляд його судом цивільної юрисдикції є істотним порушенням правил підсудності, що саме по собі є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на переконання представника позивача, апеляційну скаргу відповідача просить залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, за наявними матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 06 травня 2021 року відповідач набув право приватної власності на об`єкт нерухомого майна - будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться на земельній ділянці комунальної власності з кадастровим номером 1211000000:07:059:0005.
На момент набуття відповідачем права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зазначена земельна ділянка перебувала в користуванні іншої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Рітейл» на підставі договору оренди земельної ділянки від 31 липня 2018 року, укладеного з Криворізькою міською радою.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, з моменту набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна відбулася заміна землекористувача, внаслідок чого до нього перейшли права та обов`язки орендаря земельної ділянки, на якій розташований відповідний об`єкт. Крім того суд першої інстанції виходив з того, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави, за рахунок власника цієї ділянки, зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першоїстатті 1212 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідностатті 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1ст. 5 ЦПК України).
Згідно статті 15 ЦК України кожна особамає правона захистсвого цивільногоправа уразі йогопорушення,невизнання абооспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право користування земельною ділянкою попереднього землекористувача, а до особи, яка набула право власності на відповідний об`єкт нерухомого майна, переходить право користування земельною ділянкою, на якій він розміщений, на тих самих умовах і в тому ж обсязі.
Аналогічні положення містяться у статті 7 Закону України «Про оренду землі», згідно з якою до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, розташовану на орендованій земельній ділянці, переходить право оренди на таку земельну ділянку.
Отже, з моменту набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна відбулася заміна землекористувача, внаслідок чого до нього перейшли права та обов`язки орендаря земельної ділянки, на якій розташований відповідний об`єкт. Такий перехід прав відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу місцевого самоврядування чи укладення окремого договору.
Зазначений правовий висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду, відповідно до яких з моменту переходу права власності на об`єкт нерухомого майна до нового власника відбувається фактична заміна землекористувача, а права та обов`язки попереднього користувача земельної ділянки переходять до нового власника такого майна.
Як установлено судом, договір оренди земельної ділянки від 31 липня 2018 року, укладений між Криворізькою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український Рітейл», був чинним до 17 серпня 2023 року.
У цей період, після набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна, до нього в силу приписів статті 120 Земельного кодексу України перейшли права та обов`язки землекористувача на умовах, визначених договором оренди.
Отже, у вказаний період правовідносини сторін мають характер орендних, а обов`язок відповідача зі сплати плати за користування земельною ділянкою виникає на умовах договору оренди, який діяв до 17 серпня 2023 року. Таким чином, нарахування плати за користування земельною ділянкою за зазначений період є правомірним із застосуванням умов договору оренди.
Після закінчення строку дії договору оренди 17 серпня 2023 року відповідач продовжував користування земельною ділянкою, однак новий договір оренди між сторонами укладений не був. За таких обставин правові підстави для користування земельною ділянкою на умовах договору оренди відсутні.
Конституційним Судом України у Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Відповідно до пункту 2 частини друго їстатті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Частина першастатті 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.
Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).
Предметом регулюванняглави 83 Цивільного кодексу Україниє відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним.
Відповідно до частин першої та другоїстатті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.
За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Предметом позову в цій справі є, зокрема, стягнення з власника об`єкту нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені за період з 18 серпня 2023 року по 31 грудня 2023 року.
Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 цього Кодексу).
За змістом глави 15 Земельного кодексу України, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.
Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України).
Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).
Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.
Отже, підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок відсутні, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Отже, фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави, за рахунок власника цієї ділянки, зберігає у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 23 травня 2018 року у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), а також у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 922/1008/15 (провадження № 3-1271гс16), від 07 грудня 2016 року у справі № 922/1009/15 (провадження № 3-1348гс16), від 12 квітня 2017 року у справах № 922/207/15 (провадження № 3-1345гс16) і № 922/5468/14 (провадження № 3-1347гс16).
Таким чином, відповідач ОСОБА_1 у період з 18 серпня 2023 року по 31 грудня 2023 року здійснював фактичне користування земельною ділянкою, без достатньої правової підстави, а тому є особою, що за рахунок власника цієї ділянки, зберігає у себе кошти, які мала заплатити за користування нею, й зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першоїстатті 1212 ЦК України.
Згідно зістаттею 206 ЗК України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти14.1.72,14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України, у вказаній редакції).
З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».
Оскільки, відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для неї, як землекористувача, є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Згідно з частинами 1-4, 9 статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.
Про необхідність застосуваннястатті 79-1 ЗК України та положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у виді недоотриманої орендної плати неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема, у постановах від 29 січня 2019 року у справах № 922/3780/17 та № 922/536/18, від 11 лютого 2019 року у справі № 922/391/18, від 12 квітня 2019 року у справі № 922/981/18, у яких міститься висновок про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою міська рада просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові.
Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17.
В постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 922/3361/19 зазначено, що витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, що підтверджує дані про нормативну грошову оцінку.
Отже, позивач, при здійсненні розрахунку безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю за користування ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою в період 18 серпня 2023 року по 31 грудня 2023 року обґрунтовано взяв до уваги витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, тому колегією суддів неприймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що Криворізькою міською радою стягується сума більше ніж передбачена умовами договору, а саме за більшою ставкою орендної плати, оскільки за період з 18 серпня 2023 року до 31 грудня 2023 року стягуються безпідставно збережені кошти за користування відповідачем спірною земельною ділянкою без правовстановлюючих документів (договору оренди) за ставкою 1,2% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Наданий розрахунок відповідачем не спростований.
Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що спір у даній справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а розгляд його судом цивільної юрисдикції є істотним порушенням правил підсудності, що саме по собі є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки наявність у фізичної особи статусу суб`єкта господарювання не означає, що усі правовідносини з її участю є господарськими. Так, неодмінними ознаками господарської діяльності є сфера суспільного виробництва з метою задоволення не власних потреб виробника, а інших осіб, поєднання приватного інтересу, наприклад, в одержанні прибутку та публічних інтересів суспільства в особі широкого кола споживачів. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів використання відповідачем нежитлової будівлі та земельної ділянки саме в господарській діяльності.
Обставини справи № 904/4290/24 та справи №215/8009/24 не є подібними, адже в рамках цього спору ОСОБА_1 у правовідносинах з Криворізькою міською радою не заявляв себе як суб`єкта господарської діяльності. Апелянтом не було доведено належними, достатніми та допустимими доказами факт здійснення ним в спірний період підприємницької діяльності на земельній ділянці під час перебування у такому статусі.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимогст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Колегія суддів зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13 березня 2018 року Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.367,374,375,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 26 серпня 2026 року.

Головуючий:

Судді: