ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/2482/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Плахтій Н.Б.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій щодо відмови у звільненні з військової служби на підставі рапорту від 27.01.2026;
зобов`язання прийняти рішення про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» п.2 ч.4 та абз.4 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі – Закон №2232-ХІІ) у зв`язку із перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 . 
27.01.2026 позивач подав рапорт про звільнення з військової служби у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей і відсутністю бажання надалі продовжувати військову службу. До рапорту долучив копії наступних документів: копію паспорта та картку фізичної особи – платника податків; копію паспорта та картки фізичної особи – платника податків ОСОБА_2 ; копію свідоцтва про шлюб; копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_4 ; довідку про реєстрацію місця проживання; копію довідки про склад сім`ї; копію тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_5 ; квитанцію з банку про оплату заборгованості по аліментів та сплати штрафних та виконавчих зборів 3 шт.; довідку відділу Державної виконавчої служби у м.Луцьку.
Однак, відповідач у листі від 10.08.2026 №871 повідомив ОСОБА_1 про відмову у задоволенні його рапорту, оскільки ним не надано документів щодо визначення місця проживання дітей з батьком, перелік яких визначений підпунктом 13 пункту 5 Додатку №19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454 (далі - Інструкція №170). 
Позивач не погоджується з відмовою у задоволенні його рапорту, оскільки поданими документами в їх сукупності підтверджено перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей та відсутність у нього заборгованості зі сплати аліментів, що у силу абзацу четвертого пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ визначено підставами для звільнення військовослужбовця під час дії воєнного стану
Також позивач покликається на те, що одним із способів утримання неповнолітньої дитини батьком є сплата аліментів. Закон №2232-ХІІ не передбачає такої умови звільнення військовослужбовця під час дії воєнного стану, як обов`язкове проживання дітей разом з ним. Крім того, проживання дітей разом з батьком-військовослужбовцем у період дії воєнного стану фактично є неможливим через особливості проходження військової служби (перебування в зоні ведення воєнних дій тощо).
За наведених обставин, позивач, вказує, що у спірних відносинах приписи підпункту 13 пункту 5 Додатку №19 до Інструкції №170 допускають розширене тлумачення підстав (умов) звільнення військовослужбовця з військової служби під час дії воєнного стану.
З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.
Ухвалою суду від 02.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.28). 
Відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с.31-34), який поданий через систему Електронний суд, позовні вимоги позивача не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з тих підстав, що законодавець прямо вимагає від військовослужбовця, який подає рапорт про звільнення з військової служби, надати один з документів, який буде підтверджувати не лише перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, а й проживання дітей віком до 18 років саме з тим з батьків, хто є військовослужбовцем. 
Така вимога передбачена Додатком 19 до Інструкції №170 і не може бути ігнорована керівництвом військової частини при прийнятті рішення про звільнення військовослужбовців. Позивачем було документально підтверджено проживання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 разом із ним. Проте, як зазначалося у відповіді на рапорт, позивач не надав жодного документального підтвердження про визначення місця проживання ОСОБА_3 з батьком, що є військовослужбовцем, або копію рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання дитини з батьком, що є військовослужбовцем, або копію письмового договору між батьками про те, з ким з батьків буде проживати дитина, та про участь другого з батьків у її вихованні. Такі дії позивача не відповідають вимогам, встановленим підпунктом 13 пункту 5 Додатку 19 до Інструкції. 
Беручи до уваги все вищевикладене, оскільки жоден з наданих позивачем до рапорту документів не підтверджує, що його неповнолітня дочка – ОСОБА_3 проживає разом з ним, керівництвом частини було прийняте правомірне рішення про відмову у задоволенні його рапорту про звільнення з військової служби. Вважає, що рішення командування частини щодо рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 27.01.2026 року є законним і обґрунтованим. 
Інші заяви по суті справи не надходили.
Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 , що не заперечується сторонами.
Позивач 19.01.2026 звернувся до в/ч НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та абзацу четвертого пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ, до якого долучив нотаріально засвідчені копії документів: копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 , серії НОМЕР_6 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 , серії НОМЕР_7 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 , серії НОМЕР_8 ; копію паспорта та копію картки платника податків; копію паспорта ОСОБА_2 та копію картки платника податків ОСОБА_2 ; копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_9 ; довідку про місце проживання від 18.12.2025; довідку про склад сім`ї від 25.12.2025; копію тимчасового посвідчення військовозобов`язаного; довідку Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку від 09.01.2026; квитанцію з банку від 07.01.2026 (а.с.18).
Зазначений рапорт був зареєстрований військовою частиною у книзі вхідної документації 27.01.2026.
За результатами розгляду рапорту відповідач листом від 10.02.2026 №871 повідомив, що прийняте рішення про відмову у його задоволенні. Відповідь обґрунтована тим, що позивач не надав документів, які визначають місця проживання дітей з батьком, або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з одним з батьків, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти, або рішення суду про встановлення факту перебування дітей на утриманні військовослужбовця відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, що не відповідає вимогам, встановленим підпунктом 13 пункту 5 Додатку 19 до Інструкції №170.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а тому під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок звільнення з військової служби в період дії воєнного стану.
Закон №2232-XII (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Частиною 1 статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно із частиною 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частинами 2, 4 статті 2 Закону України №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України. 
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону №2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Статтею 26 Закону №2232-ХІІ визначені підстави звільнення з військової служби.
Так, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII (в редакції, чинній на час подання рапорту) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин у воєнний час з підстав перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці (абз.4 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII).
Отже, необхідною умовою для звільнення із служби під час воєнного стану є перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Відповідно до частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153, визначає Інструкція №170.
Додатком 19 до Інструкції №170 визначено, що через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються:
- копія аркуша бесіди;
- копія рапорту військовослужбовця;
- копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років);
- документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме: у разі перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці (під час дії воєнного стану):
копія свідоцтва про народження кожної дитини із зазначенням батьківства (материнства) військовослужбовця та/або рішення суду про встановлення факту перебування дитини (дітей) на утриманні військовослужбовця (за наявності), інші документи, на підставі яких у військовослужбовця виник обов`язок утримувати падчерку, пасинка до досягнення ними 18 років відповідно до статті 268 Сімейного кодексу України (за наявності);
один з таких документів: копія свідоцтва про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше), або копія рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовослужбовцем, або копія рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовослужбовцем, або копію письмового договору між батьками про те, з ким з батьків будуть проживати діти, та про участь другого з батьків у їх вихованні, або копія свідоцтва про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) та копії документів, які свідчать про відсутність у малолітніх, неповнолітніх падчерки, пасинка матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або про те, що такі особи не можуть з поважних причин надавати їм належне утримання (копія свідоцтва про смерть; витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісті за особливих обставин; копія рішення суду про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим; копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі; копія висновку медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я чи витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, якщо зазначені мати, батько, дід, баба, повнолітні брати та сестри самі потребують постійного догляду; копія рішення суду про позбавлення батьківських прав матері, батька);
інформація з Єдиного реєстру боржників про відсутність в Реєстрі відомостей про військовослужбовця за категорією стягнення (характером зобов`язання) «стягнення аліментів» з датою формування такої інформації не пізніше ніж за п`ять днів до дня подання документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби та їх реєстрації в установленому порядку (пункт 13 Додатку 19).
Судом встановлено, що до рапорту позивачем було подано нотаріально посвідчені копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 , серії НОМЕР_6 ; свідоцтва про народження ОСОБА_4 , серії НОМЕР_7 ; свідоцтва про народження ОСОБА_3 , серії НОМЕР_8 (а.с.17, 19, 21).
Із вказаних вище документів вбачається, що позивач є батьком трьох неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від попереднього шлюбу, дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які перебувають на його утриманні.
Також позивач подав лист відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 09.01.2026 №3699, з якого слідує, що станом на 01.01.2026 заборгованість зі сплати аліментів відсутня (а.с.10).
Отже, долученими до рапорту документами позивач підтвердив перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей та відсутність заборгованості зі сплати аліментів.
Водночас відповідач відмовив у задоволенні рапорту про звільнення, мотивуючи тим, що позивач не надав документи, які визначають місця проживання дітей з батьком, або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з одним з батьків, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти, або рішення суду про встановлення факту перебування дітей на утриманні військовослужбовця відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, що не відповідає вимогам, встановленим підпунктом 13 пункту 5 Додатку 19 до Інструкції №170 (а.с.14).
Надаючи правову оцінку таким доводам військової частини, суд враховує наступне.
Відповідно до частини 2 та 4 статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
В силу вимог частини 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з частинами першою та другою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Отже, сімейне законодавство передбачає обов`язок обох батьків утримувати дитину до досягнення нею 18 років. При цьому в разі проживання батька окремо від дитини її утримання здійснюється, зокрема шляхом сплати аліментів. 
Суд зазначає, що в силу вимог абзацу четвертого пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ для звільнення з військової служби саме за такою сімейною обставиною, як перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, військовослужбовець має довести такі факти:
- здійснення утримання трьох і більше дітей віком до 18 років;
- відсутність заборгованості зі сплати аліментів на дітей, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Таким чином, лише за умови підтвердження таких взаємопов`язаних між собою обставин військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби.
Так, перебування на утриманні позивача дітей: дочки ОСОБА_3 від попереднього шлюбу, дочки ОСОБА_4 і сина ОСОБА_3 підтверджується копіями доданих свідоцтв про народження кожної дитини, в яких позивач зазначений їх батьком.
Із змісту довідки відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку від 09.01.2026 вбачається, що у позивача станом на 01.01.2026 відсутня заборгованість із сплати аліментів. 
Таким чином, поданими документами позивач підтвердив наявність обставин, що дають право на звільнення з військової служби на підставі абзацу четвертого пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ.
При цьому вимога підпункту 13 пункту 5 Додатку 19 до Інструкції №170 про необхідність подання військовослужбовцем інших документів (документів, які визначають місця проживання дітей з батьком, або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з одним з батьків, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти, або рішення суду про встановлення факту перебування дітей на утриманні військовослужбовця) суперечить приписам абзацу четвертого пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Суд звертає увагу, що відповідно до частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Повноваження суду не застосовувати нормативно-правовий акт у разі висновку про його суперечність Конституцій України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту кореспондує з принципом верховенства права.
При цьому, дотримання принципу верховенства права можливе лише за умови застосування судами під час розгляду та вирішення справ законодавчого акта, який відповідає критерію «якості закону».
Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі нормативно-правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12 березня 2019 року у справі №913/204/18, від 10 березня 2020 року у справі №160/1088/19).
При цьому, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що застосування при визначенні права військовослужбовців на звільнення з військової служби за такою сімейною обставиною, як перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, вимог підпункту 13 пункту 5 Додатку 19 до Інструкції №170 в частині необхідності подання документів, що підтверджують факт спільного проживання неповнолітніх дітей з батьком, є протиправним та таким, що обмежує гарантоване право на звільнення військовослужбовця з військової служби на підставі абзацу четвертого пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Відповідно до частин першої-другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Доводи відповідача про правомірність своїх дій спростовано наведеним вище аналізом чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Відповідно до частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.
З урахуванням встановлених у справі фактичних обставин, наведених вище норм законодавства, та беручи до уваги зібрані та досліджені в судом докази в їх сукупності, враховуючи вимоги статті 245 КАС України, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є прийняття судом рішення про задоволення позову шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у звільненні позивача з військової служби, зобов`язання в/ч НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення з військової служби ОСОБА_1 у зв`язку з сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4, абзацу четвертого пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ (з підстав перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці).
Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд 

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі рапорту від 27.01.2026.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення за результатом розгляду рапорту ОСОБА_1 від 27.01.2026 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та абзацу четвертого пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці).
Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_10 );
Відповідач: військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_11 ).

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій