Справа № 950/1434/26
Номер провадження 2-а/950/31/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2026 р. м.Лебедин

Суддя Лебединського районного суду Сумської області Бакланов Р. В. 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , до ІНФОРМАЦІЯ_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 , про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення і закриття провадження у справі,
встановив:
26 травня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № СУ/252/2026 від 07 травня 2026 року, якою його визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 59 500 грн, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП.
Позов обґрунтований тим, що оскаржувана постанова прийнята без повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, а висновок про наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення не підтверджений належними та допустимими доказами. Позивач зазначив, що працівника ОСОБА_2 прийнято на роботу 04 січня 2026 року, ОСОБА_3 прийнято на роботу 02 березня 2026 року, тоді як наказ про покладення на позивача обов`язків із ведення військового обліку виданий лише 19 березня 2026 року. На думку позивача, на час виникнення обов`язку щодо подання повідомлень він не був належною відповідальною особою, тому відповідач неправильно визначив суб`єкта правопорушення. Позивач також послався на відсутність у постанові належного викладення всіх елементів складу правопорушення, доказів його вини та мотивів застосування адміністративної відповідальності.
Позивач вказав, що копію постанови отримав поштовим відправленням 16 травня 2026 року. Позов подано до суду 26 травня 2026 року, тобто у межах десятиденного строку оскарження.
Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 29 травня 2026 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами. Копія ухвали про відкриття провадження, копія позовної заяви та додані до неї документи доставлені до електронного кабінету відповідача 29 травня 2026 року.
10 червня 2026 року представник ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позову та залишити постанову № СУ/252/2026 від 07 травня 2026 року без змін.
Відповідач зазначив, що ОСОБА_1 є головою фермерського господарства «Хвостенко Тетяни Іванівни», а відповідно до пунктів 8 та 16 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487, організація та ведення персонального військового обліку покладаються на керівників підприємств, установ та організацій. Крім того, наказом голови фермерського господарства № 7 від 19 березня 2026 року на ОСОБА_1 покладено обов`язки з ведення військового обліку з 20 лютого 2026 року.
За твердженням відповідача, 04 січня 2026 року на роботу прийнято військовозобов`язаного ОСОБА_2 , а 02 березня 2026 року військовозобов`язаного ОСОБА_3 . Проте у семиденний строк повідомлення про зміну їх облікових даних до ІНФОРМАЦІЯ_1 не надсилалися, чим порушено абзац чотирнадцятий пункту 1 статті 21 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та абзац четвертий пункту 34 Порядку № 1487.
Відповідач також зазначив, що позивач був своєчасно повідомлений про розгляд справи, призначений на 07 травня 2026 року о 11 год. 30 хв. у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 , кабінет № 104. Відомості про дату, час і місце розгляду містяться у протоколі про адміністративне правопорушення, з яким позивач ознайомився під підпис 01 травня 2026 року. Клопотання про відкладення розгляду справи від позивача не надходило. Копію постанови направлено позивачу поштою 08 травня 2026 року.
Інших заяв по суті справи до суду не подано.
Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду справи за відсутності учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові докази, перевіривши доводи позовної заяви та відзиву, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи «зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України». Цей припис має визначальне значення для перевірки оскаржуваної постанови, оскільки притягнення до адміністративної відповідальності є формою державного примусу та допускається лише за умови точного дотримання матеріального і процесуального закону.
Стаття 62 Конституції України встановлює, що особа вважається невинуватою, доки її вину не доведено в законному порядку, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Хоча буквальний текст цієї норми стосується кримінального обвинувачення, закріплені нею гарантії презумпції невинуватості застосовуються і до проваджень про адміністративні правопорушення, які за характером державного примусу та суворістю санкції мають каральну природу.
У Рішенні Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 зазначено, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтуються на конституційних принципах і правових презумпціях, у тому числі на закріпленій у статті 62 Конституції України презумпції невинуватості. У Рішенні Конституційного Суду України від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 роз`яснено, що складовою презумпції невинуватості є правило in dubio pro reo, за яким усі сумніви щодо вини особи мають тлумачитися на користь її невинуватості, а обов`язок доведення вини покладається на державу.
Частина друга статті 2 КАС України визначає критерії судової перевірки рішень суб`єкта владних повноважень. У справах щодо оскарження таких рішень адміністративний суд перевіряє, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією і законами України, з використанням повноваження з метою, з якою його надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності, пропорційно, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення та своєчасно.
Відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. За частиною другою статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
За приписами частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається «протиправна, винна дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність». Отже, для притягнення особи до відповідальності необхідною є одночасна наявність усіх ознак складу правопорушення, а саме об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони. Відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає адміністративну відповідальність.
Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом. Припис про точну відповідність закону означає, що орган, який розглядає справу, зобов`язаний застосувати не лише норму, що встановлює обов`язок певної поведінки, але й усі спеціальні положення, які обмежують або виключають адміністративну відповідальність.
Стаття 251 КУпАП визначає доказами у справі про адміністративне правопорушення будь-які фактичні дані, на основі яких у встановленому законом порядку орган встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення.
Згідно зі статтею 280 КУпАП орган або посадова особа при розгляді справи зобов`язані з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Таким чином, установлення факту невиконання певного обов`язку саме по собі є недостатнім. Посадова особа повинна перевірити, чи допускає закон застосування обраної норми про відповідальність за конкретних установлених обставин.
Відповідно до частини першої статті 283 КУпАП, розглянувши справу, орган або посадова особа виносить постанову. Частина друга цієї статті вимагає зазначення у постанові опису обставин, установлених під час розгляду справи, нормативного акта, який передбачає відповідальність за правопорушення, та прийнятого у справі рішення. Постанова повинна містити не формальне відтворення протоколу, а мотивовану оцінку доказів, заперечень особи та всіх норм права, які впливають на можливість застосування адміністративної відповідальності.
Частиною третьою статті 210-1 КУпАП у редакції, чинній на час подій, передбачено, що вчинення порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період тягне накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Одночасно приміткою до статті 210 КУпАП установлено спеціальне застереження такого змісту: «Положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами, у тому числі публічними, базами, банками даних, держателями, розпорядниками, адміністраторами яких є державні органи».
Наведена примітка включена до КУпАП Законом України від 09 травня 2024 року № 3696-IX та була чинною як на час прийняття працівників на роботу, так і на час складання протоколу та винесення постанови. Її зміст не допускає застосування статей 210 і 210-1 КУпАП у випадку, коли відповідні персональні дані можуть бути отримані держателем Реєстру шляхом електронної взаємодії з державними інформаційними ресурсами.
Суд звертає увагу, що законодавець сформулював це застереження не як дискреційне право органу не накладати стягнення і не як обставину, яка лише пом`якшує відповідальність. Використано імперативний вислів «не застосовуються». Тому за наявності передбаченої приміткою умови правова норма про адміністративну відповідальність не може бути застосована незалежно від того, чи був особою формально виконаний обов`язок, установлений іншим нормативним приписом.
Примітка також не містить обмеження, за яким вона поширюється винятково на випадки притягнення до відповідальності самого призовника, військовозобов`язаного або резервіста. Вона забороняє застосування статей 210 і 210-1 КУпАП загалом, якщо держатель Реєстру може отримати відповідні персональні дані електронним шляхом. Частина третя статті 210-1 КУпАП визначає серед суб`єктів відповідальності і посадових осіб юридичних осіб. Водночас примітка до статті 210 КУпАП не встановлює винятку для цієї категорії суб`єктів. Суд не вправі звужувати зміст норми, яка обмежує каральні повноваження держави, шляхом доповнення її умовою, якої законодавець не передбачив.
За статтею 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» до персональних даних, які обробляються у Реєстрі, належать, зокрема, відомості про зайнятість особи, код підприємства, місце роботи та посаду. Отже, відомості про прийняття військовозобов`язаного на роботу є саме тими персональними даними, можливість електронного отримання яких охоплюється приміткою до статті 210 КУпАП.
Статтею 14 цього Закону передбачено інформаційну взаємодію Реєстру з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами та базами даних у порядку, встановленому законодавством, із застосуванням визначених засобів електронної взаємодії. Таким чином, законодавство не лише передбачає теоретичну можливість одержання відомостей про зайнятість, а й створює правовий механізм їх автоматизованого отримання від державних органів.
Разом із цим суд враховує, що пунктом 8 Порядку № 1487 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено: «Організація військового обліку в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях покладається на відповідних керівників». Пункт 16 Порядку № 1487 визначав, що персональний військовий облік передбачає облік відомостей щодо призовників, військовозобов`язаних та резервістів за місцем їх роботи або навчання та покладається на керівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій.
Абзац четвертий пункту 34 Порядку № 1487 у редакції, яка діяла на час прийняття працівників на роботу, передбачав надсилання у семиденний строк з дня видання наказу про прийняття на роботу, звільнення з роботи, завершення навчання до відповідних районних або міських територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів повідомлень про зміну облікових даних призовників, військовозобов`язаних та резервістів за формою згідно з додатком 4 до Порядку.
Абзац чотирнадцятий пункту 1 статті 21 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зобов`язує підприємства, установи й організації вести військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів із числа працюючих, здійснювати заходи щодо бронювання та надавати відповідним державним органам і органам місцевого самоврядування звітність та інформацію, необхідну для планування і здійснення мобілізаційних заходів.
Системне тлумачення наведених норм свідчить, що обов`язок підприємства вести персональний військовий облік і повідомляти про прийняття працівників зберігався. Проте наявність такого обов`язку не тотожна безумовній можливості притягнення посадової особи до адміністративної відповідальності. Обов`язок установлений Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і Порядком № 1487, тоді як підстави та межі адміністративної відповідальності визначаються КУпАП. Спеціальна примітка до статті 210 КУпАП обмежує застосування статей 210 і 210-1 КУпАП у випадках доступності даних через електронну інформаційну взаємодію.
Отже, для правильного вирішення справи відповідач повинен був установити не лише факт ненадсилання фермерським господарством повідомлень за формою додатка 4, а й відсутність можливості отримати відомості про зайнятість ОСОБА_2 та ОСОБА_3 через електронну взаємодію з державними реєстрами. Оскаржувана постанова такого висновку не містить. Більше того, додані відповідачем докази підтверджують протилежне.
Оцінюючи постанову № СУ/252/2026 від 07 травня 2026 року, судом встановлено, що в ній зазначено про виявлення 01 травня 2026 року за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів і за даними, отриманими з Пенсійного фонду України, факту працевлаштування ОСОБА_3 з 02 березня 2026 року та ОСОБА_2 з 04 січня 2026 року. Саме ці відомості покладені в основу висновку про неподання роботодавцем повідомлень.
Постанова підтверджує, що необхідна інформація про місце роботи працівників була доступною відповідачу та фактично отримана ним електронним шляхом. Водночас у постанові взагалі не згадано примітку до статті 210 КУпАП, не надано оцінки правовому наслідку електронного отримання даних та не наведено мотивів, з яких імперативне застереження визнано таким, що не підлягає застосуванню.
Постанова як індивідуальний акт суб`єкта владних повноважень одночасно є предметом спору та письмовим доказом змісту прийнятого рішення. Вона підтверджує факт притягнення позивача до відповідальності та викладену відповідачем правову кваліфікацію, але не може сама по собі доводити правомірність власних висновків. Відомості, викладені у постанові, підлягають перевірці у сукупності з первинними матеріалами адміністративної справи.
Протокол про адміністративне правопорушення № СУ/252/2026 від 01 травня 2026 року містить відомості про те, що ОСОБА_1 як голова фермерського господарства і відповідальна особа не направив у встановлені строки повідомлення про зміну облікових даних працівників. До протоколу як докази зазначено копію паспорта і РНОКПП позивача, витяги з Реєстру щодо працевлаштування й облікові картки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , витяг з ЄДР щодо фермерського господарства, список працівників і список персонального військового обліку.
Протокол є належним доказом факту формулювання обвинувачення та проведення відповідної процесуальної дії, однак викладений у ньому висновок посадової особи не усуває необхідності застосувати примітку до статті 210 КУпАП. У графі щодо свідків відомості відсутні, письмові пояснення позивача у протоколі не наведені. При цьому підпис позивача підтверджує одержання другого примірника протоколу та ознайомлення з датою розгляду справи, але не є визнанням вини чи відмовою від застосування передбачених законом гарантій.
Витяг з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо ОСОБА_3 містить розділи «Активне працевлаштування», «Історія працевлаштування», «Історія заробітної плати», а також «Інформація про останні запити до реєстру ПФУ» та «Історія опрацювання запитів до реєстру ПФУ». З цього документа вбачається, що відомості про актуальне місце роботи та історію місць роботи були одержані з інформаційних ресурсів Пенсійного фонду України, а запити опрацьовані, у тому числі 01 травня 2026 року, зі статусом завершення.
Витяг з Реєстру щодо ОСОБА_2 так само містить відомості про активне працевлаштування, історію працевлаштування, роботодавця, місце роботи та історію опрацювання запитів до реєстру Пенсійного фонду України. У ньому зафіксовані опрацьовані запити щодо актуального місця роботи, зокрема 28 квітня 2026 року.
Суд визнає ці витяги належними, допустимими та достовірними доказами того, що дані про зайнятість обох військовозобов`язаних не лише могли бути отримані, а фактично були отримані органом ведення Реєстру шляхом електронної інформаційної взаємодії з Пенсійним фондом України до складання протоколу або безпосередньо в день його складання. Отже, ці докази, надані відповідачем на підтвердження правопорушення, одночасно і безпосередньо підтверджують наявність умови, за якої стаття 210-1 КУпАП не застосовується.
Список працівників фермерського господарства станом на квітень 2026 року містить відомості про ОСОБА_1 як голову господарства, ОСОБА_2 як механіка, ОСОБА_5 як головного ветеринарного лікаря та ОСОБА_3 як підсобного робітника. Цей документ підтверджує склад працівників на відповідну дату, але сам по собі не підтверджує факту ненадсилання повідомлень до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Список персонального військового обліку фермерського господарства підтверджує ведення господарством внутрішнього обліку військовозобов`язаних та наявність у ньому відомостей про відповідних працівників. Він узгоджується з даними Реєстру щодо факту їх роботи, однак не спростовує встановленої можливості електронного отримання цих даних державним органом.
Наказ № 2 від 04 січня 2026 року містить відомості про прийняття ОСОБА_2 за сумісництвом на посаду механіка з 04 січня 2026 року. Наказ № 6-к від 02 березня 2026 року містить відомості про прийняття ОСОБА_3 за основним місцем роботи на посаду підсобного робітника з 02 березня 2026 року.
Суд звертає увагу, що у верхній частині копій цих наказів зазначено код ЄДРПОУ 34221671, тоді як на відбитку печатки та в інших матеріалах щодо фермерського господарства «Хвостенко Тетяни Іванівни» зазначено код 36031630. Відповідач не пояснив цієї невідповідності та не надав їй оцінки під час розгляду адміністративної справи. Тому накази про прийняття на роботу не можуть оцінюватися ізольовано як беззаперечні докази належності трудових відносин конкретній юридичній особі. Водночас у сукупності зі списком працівників та витягами з Реєстру вони підтверджують самі дати початку роботи відповідних осіб. Ця невідповідність додатково свідчить про неповноту перевірки первинних документів відповідачем, але не є головною підставою задоволення позову.
Наказ № 7 від 19 березня 2026 року передбачає покладення на ОСОБА_1 , голову фермерського господарства, обов`язків із ведення військового обліку з 20 лютого 2026 року. Наказ виданий 19 березня 2026 року на підставі заяви ОСОБА_2 від тієї ж дати, проте визначає початок виконання обов`язків датою, яка передує його виданню.
Суд погоджується з відповідачем у тому, що відсутність окремого наказу до 19 березня 2026 року сама по собі не усуває обов`язку керівника організувати військовий облік, оскільки такий обов`язок прямо передбачений пунктами 8 і 16 Порядку № 1487. За матеріалами справи ОСОБА_1 був керівником фермерського господарства, а з 20 лютого 2026 року внутрішнім наказом на нього також покладено безпосереднє ведення військового обліку. Тому доводи позивача про повну відсутність у нього ознак спеціального суб`єкта не є достатніми для задоволення позову.
Разом із тим правильність визначення позивача відповідальною посадовою особою не спростовує дії спеціальної примітки до статті 210 КУпАП. Навіть за умови існування обов`язку керівника та встановлення факту ненадсилання повідомлень закон прямо виключає застосування статті 210-1 КУпАП, якщо персональні дані могли бути отримані електронним шляхом. Отже, доводи відповідача щодо статусу позивача стосуються лише однієї ознаки складу правопорушення та не усувають установленої законом заборони на застосування відповідної каральної норми.
Фіскальний чек від 08 травня 2026 року підтверджує прийняття оператором поштового зв`язку відправлення на ім`я ОСОБА_1 наступного дня після винесення постанови. Цей доказ узгоджується з твердженням позивача про отримання постанови 16 травня 2026 року та підтверджує дотримання відповідачем триденного строку направлення копії постанови, передбаченого статтею 285 КУпАП. Він не стосується наявності складу правопорушення та не підтверджує правомірності матеріально-правової кваліфікації.
Картка руху документа в підсистемі «Електронний суд» підтверджує доставлення відповідачу ухвали про відкриття провадження 29 травня 2026 року. Цей документ має значення для перевірки дотримання процесуального строку подання відзиву. Відзив сформований і поданий 10 червня 2026 року, тому суд приймає його та враховує викладені в ньому доводи.
Копії паспорта та документа про присвоєння РНОКПП підтверджують особу позивача. Ці документи не містять відомостей про об`єктивну чи суб`єктивну сторону правопорушення та оцінюються лише як ідентифікаційні.
Квитанція АТ «Ідея Банк» від 26 травня 2026 року підтверджує сплату ОСОБА_1 судового збору у сумі 1 331 грн 50 коп. та банківської комісії у сумі 40 грн. Банківська комісія не є судовим збором і не належить до витрат, які підлягають розподілу за правилами статті 139 КАС України.
Оцінюючи доводи відповідача про належне повідомлення позивача щодо розгляду адміністративної справи, суд виходить із такого.
Стаття 268 КУпАП передбачає право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, користуватися правничою допомогою та бути присутньою при розгляді справи. За відсутності цієї особи справа може бути розглянута, якщо є дані про своєчасне сповіщення її про місце і час розгляду та від неї не надійшло клопотання про відкладення.
У протоколі від 01 травня 2026 року зазначено, що розгляд справи відбудеться 07 травня 2026 року о 11 год. 30 хв. у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 , кабінет № 104. Поряд із цими відомостями міститься особистий підпис ОСОБА_1 . Також позивач підписався за отримання другого примірника протоколу. Доказів подання ним клопотання про відкладення розгляду справи матеріали не містять.
За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач був належно і своєчасно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Розгляд справи за його відсутності не суперечив статті 268 КУпАП. Тому сам по собі цей процесуальний аспект не є підставою для скасування постанови.
Суд відхиляє посилання відповідача на те, що особливий період, воєнний стан і потреби оборони держави надають безумовний пріоритет нормам мобілізаційного законодавства та підтверджують правомірність постанови. Захист держави є конституційно значущою метою, а ведення військового обліку має істотне значення для мобілізаційної підготовки. Проте воєнний стан не надає органам державної влади права не застосовувати чинні норми КУпАП, які обмежують адміністративну відповідальність.
Стаття 64 Конституції України передбачає, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Водночас право не бути визнаним винним без доведення вини у законному порядку, закріплене статтею 62 Конституції України, не може бути обмежене навіть в умовах воєнного стану. Крім того, жодним законом на період воєнного стану не зупинено дію примітки до статті 210 КУпАП.
Відповідач помилково ототожнює існування публічно значущого обов`язку з автоматичною наявністю підстав для адміністративного стягнення. Застосування відповідальності можливе лише у межах санкції, встановленої законом, і з урахуванням усіх законодавчих винятків. Потреби оборони не можуть бути підставою для розширювального тлумачення каральної норми на шкоду особі.
Оцінюючи позицію відповідача про достатність самого факту невиконання роботодавцем обов`язку для притягнення позивача до відповідальності, суд зазначає, що така позиція не враховує примітки до статті 210 КУпАП. Ця примітка не скасовує організаційного обов`язку підприємства, однак прямо виключає застосування статей 210 і 210-1 КУпАП за наявності можливості електронного отримання персональних даних. Відповідач не може одночасно використовувати отримані з Пенсійного фонду відомості як основний доказ обвинувачення і заперечувати факт можливості їх електронного отримання для цілей застосування спеціальної примітки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 серпня 2023 року у справі № 208/712/19, провадження № 13-47зво22, ЄДРСР № 113247461, зазначила, що орган, який на стадії досудового оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення збирає докази та формулює обвинувачення, фактично виконує функцію сторони обвинувачення. Цей висновок застосовний до спірних правовідносин у частині визначення процесуальної ролі відповідача. Саме ІНФОРМАЦІЯ_2 збирав матеріали, склав протокол і прийняв постанову, а тому на нього покладено обов`язок довести всі елементи обвинувачення та спростувати обставини, які за законом виключають застосування адміністративної відповідальності.
Суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 463/1352/16-а, ЄДРСР № 90264746, за яким у силу презумпції невинуватості, що застосовується у справах про адміністративні правопорушення, усі сумніви щодо події порушення та винуватості особи тлумачаться на її користь, а недоведені подія та вина мають бути прирівняні до доведеної невинуватості.
Зазначений висновок застосовується до цієї справи, оскільки відповідач як суб`єкт владних повноважень повинен довести всі юридично значущі передумови застосування частини третьої статті 210-1 КУпАП. У матеріалах справи відсутні докази того, що дані про працевлаштування не могли бути отримані електронним шляхом. Натомість надано документи, які підтверджують їх фактичне отримання.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України «в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача». Відповідач повинен надати всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Верховний Суд у постановах від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17 та від 23 жовтня 2019 року у справі № 357/10134/17 наголошував, що саме суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести правомірність постанови про адміністративне правопорушення належними та допустимими доказами, а формальний опис правопорушення у постанові не звільняє орган від обов`язку доведення фактичних і юридичних підстав відповідальності.
Судом установлено, що відповідач не виконав покладеного на нього обов`язку доказування правомірності постанови. Відзив містить детальний опис обов`язків керівника підприємства та порядку повідомлення про зміну облікових даних, однак не містить правової оцінки примітки до статті 210 КУпАП. Жодного доказу відсутності електронної взаємодії з Пенсійним фондом України не подано. Навпаки, додані витяги засвідчують таку взаємодію.
За правилами статті 90 КАС України суд оцінює докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають наперед установленої сили. Оцінюючи докази у взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що факт прийняття працівників на роботу підтверджений, факт ненадсилання окремих повідомлень позивачем належними доказами не спростований, однак необхідні персональні дані були доступні відповідачу та фактично отримані з державного реєстру. Тому законодавчий виняток, установлений приміткою до статті 210 КУпАП, підлягав обов`язковому застосуванню.
Окремо суд оцінює відповідність обраного стягнення вимогам обґрунтованості та пропорційності. Частина друга статті 33 КУпАП вимагає при накладенні стягнення враховувати характер правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. Частина третя статті 210-1 КУпАП передбачала для посадової особи діапазон штрафу від 34 000 грн до 59 500 грн. Відповідач застосував максимально можливий штраф у розмірі 59 500 грн.
В оскаржуваній постанові не наведено обставин, які обтяжують відповідальність, не оцінено особу позивача, ступінь вини, майновий стан, наявність чи відсутність попередніх порушень, не пояснено, чому мінімальне або середнє стягнення не могло забезпечити мету адміністративної відповідальності. Саме посилання на особливий період не є достатнім обґрунтуванням максимального штрафу, оскільки особливий період уже є кваліфікуючою ознакою частини третьої статті 210-1 КУпАП і не може повторно використовуватися як єдина підстава для вибору верхньої межі санкції.
Тому постанова не відповідає також вимогам обґрунтованості, розсудливості та пропорційності, установленим частиною другою статті 2 КАС України. Проте цей недолік не зумовлює зміни розміру стягнення, оскільки за встановлених обставин стаття 210-1 КУпАП узагалі не могла бути застосована.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 543/775/17, провадження № 11-1287апп18, ЄДРСР № 88952415, сформулювала висновок, за яким у справах щодо оскарження постанов про адміністративні правопорушення, що розглядаються у порядку позовного провадження, застосовуються статті 2-5 Закону України «Про судовий збір», а учасники таких справ є платниками судового збору на загальних підставах. Велика Палата визначила, що ставка судового збору у цій категорії справ становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду застосовується при вирішенні питання про розподіл судових витрат у цій справі. Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2026 року встановлений у розмірі 3 328 грн, тому належний розмір судового збору становив 665 грн 60 коп.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову особи, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, що підлягають відшкодуванню або оплаті, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, який виступав відповідачем. Тому на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 підлягає стягненню 665 грн 60 коп. судового збору.
Сплачена понад установлений розмір сума судового збору може бути повернута позивачу з Державного бюджету України за його клопотанням у порядку пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір». Оскільки відповідне клопотання матеріали справи не містять, питання повернення надміру сплаченого збору у цьому рішенні не вирішується.
Пункт 1 частини першої статті 247 КУпАП передбачає, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате провадження підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний суд має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Враховуючи імперативний зміст примітки до статті 210 КУпАП, документально підтверджене отримання відомостей про працевлаштування обох військовозобов`язаних з інформаційних ресурсів Пенсійного фонду України, відсутність мотивів незастосування цієї примітки в постанові та недоведеність відповідачем усіх передумов адміністративної відповідальності, суд приходить до висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, за яке до нього застосовано частину третю статті 210-1 КУпАП.
За таких обставин постанова начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № СУ/252/2026 від 07 травня 2026 року не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та пропорційності, порушує права позивача і підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю.
Керуючись статтями 2, 6, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 286 КАС України, статтями 9, 33, 210, 210-1, 245, 247, 251, 268, 280, 283, 285 КУпАП, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення і закриття провадження у справі задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № СУ/252/2026 від 07 травня 2026 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 59 500 грн.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 665 грн 60 коп.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, строк апеляційного оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя:       Роман БАКЛАНОВ