ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року | м. Львів | Справа № 380/7956/26 пров. № А/857/37659/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача | Сала П. І.,
суддів: | Димарчук Т.М.,
| Москаля Р.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача, адвоката Пагер Альони Миколаївни, на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2026 року про зупинення провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2026 року адвокат Пагер А.М. від імені та в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:
- визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення з 22.03.2025 по 22.12.2025 грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження військової служби, премії, а також інших складових грошового забезпечення починаючи з 22.03.2025 по 22.12.2025 без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2025» станом на 01.01.2025;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення позивачу з 22.03.2025 по 22.12.2025, в тому числі грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження військової служби, премії, а також інших складових грошового забезпечення за 2025, 2026 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, (але не менше ніж 50% мінімальної заробітної плати), встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2025» станом на 01.01.2025 на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 28.04.2026 відкрито провадження у справі за вказаним позовом (справа № 380/7956/26). Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги ОСОБА_1 заперечив та просить відмовити у їх задоволенні.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22.06.2026 вирішено зупинити провадження у справі № 380/7956/26 до набрання законної сили постановою Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 240/401/26. 
Суд врахував, що спірні правовідносини, які є предметом розгляду у адміністративній справі № 380/7956/26, є подібними до правовідносин у справі № 240/401/26, оскільки спірним питанням є також перерахунок грошового забезпечення з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, відповідно до Постанови № 704, із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року за період чинності вказаної постанови в редакції пункту 2 Постанови № 481, яка була визнана протиправною та нечинною в судовому порядку. 
Відтак суд дійшов висновку про доцільність зупинення провадження у цій справі на підставі положень п. 5 ч. 2 ст. 236 КАС України з метою формування єдиної правозастосовної практики.
Представник позивача із зазначеною ухвалою не погоджується та у поданій апеляційній скарзі просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Завертає увагу на те, що підстави для зупинення провадження у справі мають бути не лише законними, але й достатніми, з тим, щоб сам факт зупинення провадження у справі не міг бути інтерпретований як зволікання із розглядом справи та, відповідно, не давав приводів вважати, що під загрозу поставлене саме право на справедливий суд, яке включає, зокрема, право на остаточне рішення протягом розумного строку. 
Водночас, на думку представника позивача, висновок суду першої інстанції про необхідність зупинення провадження у цій справі є передчасний та необґрунтований.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що однак не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 312 КАС України, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке. 
Зупинення провадження у справі - це врегульована законом тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї з передбачених в законі обставин, які заважають здійснювати її розгляд.
Підстави обов`язкового зупинення провадження у справі та випадки, коли суд має право зупинити провадження у справі, строки зупинення провадження та порядок поновлення зупиненого провадження у справі визначені статтею 236 КАС України.
Зокрема, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 236 КАС України суд має право зупинити провадження у справі в разі перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду - до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції.
Аналіз наведеної процесуальної норми свідчить про те, що вона є факультативною підставою для зупинення провадження, яка спрямована на забезпечення принципу правової визначеності, стабільності та єдності судової практики. Метою цієї норми є запобігання ухваленню нижчими судами рішень, які можуть суперечити майбутнім правовим висновкам найвищого судового органу, що є обов`язковими для застосування.
Так, відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) єдність системи судоустрою забезпечується в тому числі єдністю судової практики.
Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону № 1402-VIII Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
З цією метою частиною п`ятою статті 242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, в силу вимог процесуального закону врахування судом правових висновків Верховного Суду є обов`язковим.
Це обумовлюється тим, що завдяки врахуванню правових позицій Верховного Суду створюється єдність судової практики, яка найкращим чином відповідає вимогам передбачуваності, а також верховенству права та ефективному захисту прав людини.
Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумереску проти Румунії" (Judgment in the case of Brumarescu v. Romania), принцип правової визначеності є одним із фундаментальних аспектів верховенства права. Для того, щоб судове тлумачення відповідало вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно, щоб судові рішення були розумно передбачуваними.
Єдність судової практики є запорукою довіри громадян до судової влади, якщо суди у одних і тих самих правовідносини застосовуватимуть одні і ті самі норми законодавства, не інтерпретуючи їх на власний розсуд. Завдяки забезпеченню єдності судової практики реалізується конституційний принцип рівності всіх громадян перед законом і судом, гарантуватиметься стабільність правопорядку, об`єктивність та прогнозованість правосуддя.
У свою чергу, зупинення провадження у справі з підстав, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 236 КАС України, є одним із процесуальних способів забезпечення єдності судової практики та реалізації принципу правової визначеності. Метою застосування цього інструменту є гармонізація правозастосування, запобігання ухваленню судами нижчих інстанцій суперечливих судових рішень, а також забезпечення передбачуваності судочинства до моменту формування остаточного правового висновку найвищим судовим органом.
Для застосування відповідних процесуальних положень визначальним є встановлення подібності правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, яка перебуває на перегляді у Верховному Суді. Подібність правовідносин означає тотожність або близьку схожість їх елементів, зокрема: суб`єктного складу, предмета спору, підстав позову (фактичних обставин справи) та матеріально-правового регулювання спірних відносин.
Окрім того, обов`язковою процесуальною умовою для застосування цього способу забезпечення єдності практики є перегляд подібної справи саме уповноваженими суб`єктами касаційної інстанції - палатою, об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду або Великою Палатою Верховного Суду. Перегляд справи колегією суддів Верховного Суду у звичайному порядку не є підставою для зупинення провадження на підставі вказаної норми.
Так, ухвалою колегії суддів Верховного Суду від 22.05.2026 передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду справу № 240/401/26. Водночас в межах цієї спір щодо розміру грошового забезпечення військовослужбовця з урахуванням при його обчисленні в якості розрахункової величини «розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року» за період з 20.05.2023 по 17.06.2025, в тому числі «станом на 01.01.2024», «станом на 01.01.2025». Зокрема, вирішуючи справу та відмовляючи в позові в цій частині, суди першої та апеляційної інстанції, вказали на те, що розмір посадового окладу та інших складових грошового забезпечення відповідач правомірно розраховував виходячи із іншої розрахункової величини - сталої суми 1762 грн, що визначена на підставі приписів пункту 4 Постанови № 704 в редакції Постанови № 481, котра була чинною в період з 20.05.2023 до 18.06.2025. Застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені у низці його постанов (зокрема, від 30.06.2025 у справі № 280/8605/24), суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до частини другої статті 265 КАС України пункт 4 Постанови № 704 в редакції Постанови № 481 залишався чинним до 18.06.2025, коли постановою Шостого апеляційного адміністративного суду залишено без змін рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025, яким визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704.
Не погодившись із рішеннями судів в частині відмови у задоволенні позову за період з 20.05.2023 по 17.06.2025, військовослужбовець оскаржив їх до Верховного Суду, а основні аргументи касаційної скарги зводяться до того, що судами попередніх інстанції до спірних правовідносин не застосовано пункт 4 Постанови № 704 у первинній редакції, чинній до 29.01.2020, а також судами не враховано висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 17.02.2026 в справі № 520/5814/24. Покликаючись на те, що Верховний Суд неодноразово висловлювався про те, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувалися такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними, у відповідності до принципу ab initio - визнання акта недійсним, незаконним або нікчемним з моменту його прийняття, а не з моменту скасування) (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19, від 09.06.2022 у справі № 520/2098/19), скаржник наполягає на тому, що, оскільки пункт 2 Постанови № 481 про внесення змін до пункту 4 Постанови № 704 в частині обрахунку розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначивши розрахунковою величиною фіксований розмір - 1762,00 грн, суперечив нормам розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII, то він не підлягав застосуванню з моменту набрання ним чинності, а саме з 20.05.2023, адже порушував права та законні інтереси позивача на перерахунок грошового забезпечення із застосуванням при розрахунку розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня саме поточного календарного року. 
Оцінюючи доводи касаційної скарги про перегляд судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів Верховного Суду установила, що Верховний Суд уже розглядав справи в подібних правовідносинах, де вирішував спірне питання щодо застосування пункту 4 Постанови № 704 у редакції Постанови № 481. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, яка входить до складу судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян, що спеціалізується на розгляді справ, зокрема, пов`язаних з проходженням публічної служби, сформував висновки щодо застосування вказаних норм у подібних правовідносинах у постанові від 24.06.2025 у справі № 420/5584/24, що зводяться до такого: із дня набрання чинності Постановою № 481 [20.05.2023] Кабінет Міністрів України замість розрахункової величини «прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 1 січня календарного року» запровадив сталу розрахункову величину для посадового окладу та окладу за військове звання 1762 грн. Зважаючи не те, що відповідач як суб`єкт владних повноважень діяв протягом спірного періоду відповідно до чинного нормативно-правового акта, дійшов висновку про відсутність підстав вважати його дії протиправними. На час розгляду справи у Верховному Суді рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі № 320/29450/24, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови № 481 про внесення змін до пункту 4 Постанови № 704, який на підставі частини другої статті 265 КАС України втратив чинність із моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. З урахуванням цієї обставини Верховний Суд у постанові від 08.09.2025 у справі № 200/4426/23, зважаючи на предмет позову у вказаній справі з подібними правовідносинами, дійшов висновку, що подальше скасування судом пункту 2 Постанови № 481 про внесення змін до пункту 4 Постанови № 704 не впливає на оцінку дій відповідача щодо обрахунку виплат грошового забезпечення із застосуванням чинної на той час редакції Постанови № 704 (за період з 20.05.2023 по 17.06.2025). Тим часом, постановою Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 17.02.2026 у справі № 520/5814/24 сформульовано правовий висновок про те, що до правовідносин, пов`язаних із оформленням та направленням до органу Пенсійного фонду України довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії позивача, визначеного на 01.01.2024 відповідно до Постанови № 704, під час обчислення розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням має застосовуватися пункт 4 Постанови № 704 в первісній редакції, яка передбачала використання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, а не редакція, змінена Постановою № 481, якою визначено фіксовану розрахункову величину - 1762 грн.
З огляду на викладене, колегія суддів Касаційного адміністративного суду в ухвалі № 240/401/26 від 22.05.2026 дійшла висновку, що на момент постановлення нею цієї ухвали у Верховному Суді склалася ситуація, коли судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян та судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав по різному застосовують положення статей 7 та 265 КАС України в частині кваліфікації чинності постанов Уряду (в контексті оцінки обставин справи № 240/401/26 - щодо можливості застосування пункту 4 Постанови № 704 в редакції Постанови № 481 до правовідносин з обчислення грошового забезпечення військовослужбовців за період з 20.05.2023 по 18.06.2025, в межах якого Постанова № 481 була чинною). Тому очевидною є необхідність формування єдиної правозастосовної практики з означеного питання, тому справа № 240/401/26 передана на розгляд об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Таким чином, оскільки позовні вимоги у цій справі стосуються перерахунку грошового забезпечення позивача за період з 22.03.2025 по 22.12.2025 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, відповідно до Постанови № 704, із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що правовідносини в справі № 240/401/26 та у цій справі є подібними, оскільки вирішення спору фактично зводиться до застосування статей 7, 265 КАС України та обрання редакції пункту 4 Постанови № 704, що регулює спірні правовідносини щодо порядку обчислення розміру грошового забезпечення військовослужбовців за весь період з 19.05.2023 по 18.06.2025, а саме: (1) первісна редакція, що діяла станом на 01.01.2018 (визначала розрахункову величину – "прожитковий мінімум станом на 01 січня відповідного року") або (2) редакція зі змінами, що внесені Постановою №481 (визначала розрахункову величину як сталу суму 1762 грн). 
Апеляційний суд констатує, що на сьогодні немає єдиного підходу зі спірного питання в межах різних палат Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду. У свою чергу, це перешкоджає виконанню вимоги юридичної визначеності як важливого елемента верховенства права при вирішенні адміністративними судами масових спорів щодо перерахунку розміру грошового забезпечення військовослужбовців за згаданий період, а також похідних за своїм змістом спорів колишніх військовослужбовців щодо видачі довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2024, на 01.01.2025 для перерахунку розміру їх пенсії тощо.
Відтак, зважаючи на перебування у провадженні об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду адміністративної справи № 240/401/26, у межах якої суд касаційної інстанції повинен усунути різні підходи його палат до правозастосування та сформувати єдиний підхід до застосування статей 7, 265 КАС України та, як наслідок, щодо обрання тієї редакції пункту 4 Постанови № 704, яка застосовується з метою визначення розрахункової величини для цілей обчислення розміру грошового забезпечення військовослужбовців та прирівняних до них осіб за період з 19.05.2023 по 18.06.2025, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність зупинення провадження у цій справі до набрання рішенням об`єднаної палати законної сили.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанцій - без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Пагер Альони Миколаївни, яка діє від імені позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2026 року у справі № 380/7956/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач | | П. І. Сало
судді | | Т. М. Димарчук
| | Р. М. Москаль