ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/806/26 Справа № 204/7552/21 | | Суддя у 1-й інстанції -  ОСОБА_1  Суддя у 2-й інстанції -                 ОСОБА_2

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2026 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого-судді доповідача ОСОБА_2 ,
суддів   ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора   ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
законного представника 
потерпілого ОСОБА_8 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 , заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Чечелівського районного суду м.Дніпра від 03 листопада 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021041680000460, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м.Дніпропетровську, громадянина України, маючого середню освіту, офіційно не працевлаштованого, одруженого, на утриманні має двох малолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 27 вересня 2017 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст.15, ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. ст. 75,76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на 1 рік 6 місяців;
- 07 березня 2018 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 71 КК України, частково приєднано невідбуте покарання 1 місяць за вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2017 року, до відбуття 3 роки 1 місяць позбавлення волі. Звільнився 23 грудня 2020 року з Солонянської ВК Дніпропетровської області по відбуттю строку покарання;
- 17 лютого 2022 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі. Звільнився 10 січня 2025 року з Дніпропетровської ВК№89 по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,- 

ВСТАНОВИЛА:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Чечелівського районного суду м.Дніпра від 03 листопада 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначено йому покарання – чотири роки позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, якщо він в період іспитового строку – три роки - не вчинить нового кримінального правопорушення і буде виконувати покладені на нього обов`язки.
На підставі ст. 76 КК України зобов`язано обвинуваченого ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи або навчання.
Цивільний позов ОСОБА_8 - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_10 , в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_8 — відмовлено.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
За обставин встановлених судом першої інстанції, ОСОБА_7 13 серпня 2021 року приблизно о 14:45 год., знаходячись біля будинку № 386 розташованого по вулиці Леваневського у м. Дніпрі, побачив раніше йому незнайомого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався на велосипеді по тротуару поблизу вищевказаного будинку. В цей час у ОСОБА_7 , раптово виник злочинний умисел, спрямований на повторне, відкрите викрадення чужого майна, визначивши майно, яке знаходилось в тримачі вищезазначеного велосипеду у потерпілого ОСОБА_10 , як об`єкт свого злочинного посягання, а саме: мобільний телефон марки REDMI 9C NFC MIDNIGHT GRAY 3 GB RAM 64GB ROM, s/n НОМЕР_1 , imeil: НОМЕР_2 , imei2: НОМЕР_3 . Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , вчиняючи злочин повторно, знаходячись у вказаному місці та у вказаний час, діючи умисно, із корисливих мотивів та особистої зацікавленості, зупинив потерпілого ОСОБА_10 , шляхом ривку вихватив із тримача вищезазначений телефон та наніс два удари кулаком правої руки в область обличчя останнього. Однак потерпілий ОСОБА_10 , виявивши злочинні дії ОСОБА_7 , намагався їх припинити та побіг за ОСОБА_7 в сторону балки до низу між будинками №2 та №34 по вул. Леваневського у м. Дніпрі. Після цього у балці ОСОБА_7 , долаючи опір потерпілого ОСОБА_10 , наніс ще два удари кулаком правої руки в область обличчя останнього, від яких ОСОБА_10 упав до струмка, який знаходиться у балці біля вул. Леваневського у м. Дніпрі й після цього ОСОБА_7 зник з поля зору потерпілого ОСОБА_10 . Таким чином, ОСОБА_7 , доводячи свій злочинний умисел до кінця, утримуючи при собі відкрито викрадене майно з місця скоєння кримінального правопорушення зник, чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 , матеріальну шкоду у розмірі 3589,10 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок Чечелівського районного суду міста Дніпра від 03 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 та призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не прийняв до уваги достатньою мірою обставини, що мають значення, зокрема тяжкість вчиненого повторно кримінального правопорушення із застосуванням фізичного насильства до неповнолітньої дитини, часткове відшкодування потерпілій особі шкоди. Вказав, що ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення двічі судимий за вчинення крадіжок. Зазначив, що на думку законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 спричинену матеріальну шкоду ОСОБА_7 відшкодував лише 12 червня 2025 року з метою уникнення покарання, яке він має відбувати реально.
В апеляційній скарзі законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 просить вирок Чечелівського районного суду міста Дніпра від 03 листопада 2025 року скасувати та ухвалити новий вирок. Вимоги, заявлені в цивільному позові, задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що факт наявності трьох судимостей вказують на те, що ОСОБА_7 не збирається виправлятися і дві судимості ніяким чином не запобігли вчинення ним третього злочину, але більш тяжкого, ніж попередні, тому що він з відкритого викрадення майна з проникненням перейшов на більш активні дії, а саме грабіж, поєднаний з насильством з нанесенням тілесних ушкоджень. Вказала, що при прийнятті рішення судом не було враховано обставини щодо утримання неповнолітніх дітей, встановленої рішенням Чечелівського районного суду від 10 червня 2025 року, а саме те, що діти проживають разом з позивачкою з 2017 року, з 2017 року відповідач ухиляється від утримання своїх дітей, внаслідок чого з ОСОБА_7 стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття починаючи з дати подання позовної заяви 27 березня 2025 року. Вказала, що напад, скоєний ОСОБА_7 , спричинив безповоротні наслідки, а саме: після пережитого ОСОБА_10 страждає на генералізований тривожний розлад, про що є довідка з медичної установи. Зазначила, що судом не враховано, що окрім вже витрачених коштів на лікування, кошти будуть витрачатися і надалі, тому що психічні захворювання є невидимими, діагностуються важко, лікуються довго і мають затяжний перебіг, що може складати десятки років впродовж всього життя. 

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор підтримала апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 , просила її задовольнити, а вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та ухвалити новий вирок, не заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 .
Законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 підтримала подану нею та стороною обвинувачення апеляційні скарги, просила їх задовольнити в повному обсязі.
Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційні скарги щодо скасування вироку та призначення йому покарання у виді позбавлення волі, без звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, заперечував щодо задоволення цивільного позову в повному обсязі.
Інші учасники про дату, час та місце апеляційного перегляду повідомлені належним чином, до суду не з`явилися, клопотань про розгляд справи за їх участі не подавали, у зв`язку з чим та на підставі ч. 4 ст. 405 КПК України апеляційний розгляд проведено у їх відсутність.

Мотиви суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння за обставин, викладених у вироку, правильність кваліфікації за ч.2 ст. 186 КК України у апеляційних скаргах не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України колегією суддів не переглядаються, у зв`язку з чим в частині обвинувачення ОСОБА_7 колегія суддів виходить з фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.
Що стосується тверджень прокурора та законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, вони ґрунтуються на матеріалах провадження, тому заслуговують на увагу.
Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості вчинених злочинів, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Перевіряючи провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України. Зокрема, у вироку судом першої інстанції не зазначено, які обставини ним враховані, що впливають на можливість виправлення обвинуваченого і його перевиховання без ізоляції від суспільства.
Вирішуючи питання про призначення покарання суд врахував, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке відносяться до тяжких, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має на утриманні двох малолітніх дітей: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , офіційно не працевлаштований.
Крім того, суд врахував і обставини, які, на його думку, пом`якшують покарання, зокрема, щире каяття, добровільне часткове відшкодування завданої шкоди.
Обставин, передбачених ст. 67 КК України, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом першої інстанції не встановлено.
Суд першої інстанції зазначив у вироку, що детально проаналізував сукупність зазначених обставин, виходячи з принципів законності, справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням обставин справи, особи обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, а тому дійшов висновку призначити ОСОБА_11 покарання із застосуванням ст. 75 КК України.
Разом з тим, суд фактично не навів у вироку переконливих доказів про необхідність застосування до ОСОБА_11 засудження зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, а посилання у вироку на те, що суд врахує характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, є формальним і фактично не враховує характер вчинененого обвинуваченим злочину, яке віднесено до категорії тяжких, способу та характеру його вчинення, його суспільної небезпеки.
При цьому суд залишив поза увагою те, що ОСОБА_11 раніше двічі судимий за скоєння крадіжок. Так, звільнившись 23 грудня 2020 року з місць позбавлення волі по відбуттю покарання ОСОБА_7 знову вчинив більш тяжкий корисливий злочин, застосувавши фізичне насильство відносно неповнолітньої дитини – ОСОБА_10 . Далі, не зупиняючи злочинну діяльність ОСОБА_7 повторно вчинив крадіжку, за яку засуджений 17 грудня 2022 року до реального покарання у виді 3 років позбавлення волі та звільнений 10 січня 2025 року по відбуттю строку покарання, що на думку суду колегії суддів свідчить про схильність ОСОБА_13 до вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень, про небажання ставати на шлях виправлення.
Таким чином, рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України є необгрунтованим і невмотивованим.
Зважаючи на характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення колегія суддів визнала, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 таке покарання за ч. 2 ст. 186 КК України, яке хоч і не виходить за межі, встановлені законом, але за своїм видом і розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості. Це покарання є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, що відповідно до ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.
За таких обставин відповідно до ст. 420 КПК України апеляційний суд визнає вирок щодо обвинуваченого таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання за м`якістю призначеного йому покарання з постановленням нового вироку в частині призначення ОСОБА_7 покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі, що буде справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження скоєння ним нових злочинів. 
З цих підстав апеляційна скарга прокурора та законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 про необхідність скасування вироку щодо обвинуваченого внаслідок м`якості призначеного покарання та призначення йому покарання без застосування ст. 75 КК України підлягає задоволенню.
Що стосується доводів законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 про задоволення цивільного позову в повному обсязі, то вони не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.
Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 вважає, що розмір моральної шкоди, яку необхідно стягнути з обвинуваченого, складає 200 000,00 грн.
Разом з тим, відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
При цьому, в роз`ясненнях, що містяться у п.п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.
У відповідності з ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.
У роз`ясненнях, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Отже, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, яка полягає в моральних стражданнях дитини внаслідок порушення життєвого укладу, суд першої інстанції враховував глибину фізичних та душевних страждань неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 .
При цьому як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного перегляду законним представником неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 не обгрунтовано її доводи про визначення судом саме такого розміру відшкодування моральної шкоди.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди потерпілій, суд першої інстанції врахував характер і глибину душевних, емоційних, моральних страждань, які переніс неповнолітній потерпілий ОСОБА_10 , їх тривалість, вимушені зміни в організації його життя, та ґрунтуючись на принципах розумності та справедливості прийшов до висновку, що сума компенсації моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн. буде відповідати глибині його душевних страждань, що узгоджується із роз`ясненнями, викладеними у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, та з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
У зв`язку з вищевикладеним апеляційна скарга законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, вирок Чечелівського районного суду м.Дніпра від 03 листопада 2025 року скасуванню в частині призначення покарання з ухваленням в цій частині нового вироку.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 420 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 , — задовольнити частково.
Апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 — задовольнити.
Вирок Чечелівського районного суду м.Дніпра від 03 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, — скасувати в частині призначення покарання. 
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
В решті вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення. 

Судді:

_________________ _________________ _________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4