КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 372/2533/23
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6341/2025 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 вересня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Стельниковича Сергія Анатолійовича та представника ОСОБА_2 - адвоката Корзаченка Володимира Миколайовича на рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2024 року (суддя Кравченко М.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю, стягнення грошової компенсації, 

установив:

у червні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив: встановити факт його проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу в період з 20 лютого 2017 року по 21 жовтня 2017 року, визнати житлову квартиру АДРЕСА_1 , його та ОСОБА_3 спільною сумісною власністю в рівних долях, по частки за кожним, а також стягнути з ОСОБА_3 судові витрати по справі.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 13 січня 2017 року познайомився з відповідачкою, а з 20 лютого 2017 року вони почали проживати у студентському гуртожитку Державного навчального закладу «Професійний ліцей м. Українка», що розташований по АДРЕСА_2 , як одна родина, оскільки їх пов`язував спільний побут, права, обов`язки та родинні відносини. 21 жовтня 2017 року між ним та відповідачкою був зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 грудня 2022 року. 1 лютого 2023 року, прийшовши до їх спільної квартири, він не зміг потрапити всередину, оскільки відповідачка змінила замки та не пускала його навіть щоб забрати речі.
Позивач посилався на те, що 13 липня 2016 року він уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір про відкриття банківського вкладу (депозиту) з початковою сумою 20 000грн, а 14 липня 2016 року ще один такий договір з початковою сумою 10 000грн. З 20 травня 2016 року по 18 серпня 2020 року він працював на посаді «оператор технологічних установок ПМ», його дохід за даний період склав 701 648,24грн. 21 квітня 2017 року за накопичені ним та відповідачкою кошти вони придбали нежитлове приміщення, а саме мансардний 

поверх, площею 38,1 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_6, вартість якого на момент придбання становила 220 704,75грн, підписантом цього договору виступала відповідачка, оскільки на той час вони вже проживали разом як чоловік та жінка, а тому підписання саме відповідачкою договору не викликало в нього ніяких сумнівів.
Позивач зазначав, що у подальшому, за рахунок спільних коштів їх подружжя, в період перебування у зареєстрованому шлюбі, вони здійснили реконструкцію, капітальний ремонт зі зміною конфігурації та значного збільшення фактичної площі об`єкту нерухомого майна з 38,1 кв. м до 50,6 кв. м, та перетворення його на житлову квартиру. 14 травня 2019 року відповідачка отримала технічний паспорт на зазначену квартиру, а 16 травня 2019 року зареєструвала в Державному реєстрі дозвільної будівельної промисловості декларацію про готовністю об`єкту (житлової квартири) до експлуатації. Згідно рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради від 2 липня 2019 року № 309, зазначеному об`єкту нерухомого майна було присвоєно адресу: АДРЕСА_3 . 9 липня 2019 року, тобто в період їх з відповідачкою перебування у шлюбі, державним реєстратором виконавчого комітету Обухівської міської ради Заболотною Л.А. була проведена державна реєстрація права власності на ім`я ОСОБА_4 на вказану житлову квартиру. Наразі, середня вартість однокімнатної квартири, які продають у житловому масиві «Обухівський ключ», складає 1 300 000 - 1 500 000грн без ремонту та 2 000 000 з ремонтом.
Позивач стверджував, що саме він займався ремонтом зазначеного приміщення, 8 серпня 2017 року уклав з ОСОБА_5 договір № 1 про надання будівельних послуг з ремонту, а 1 квітня 2020 року підписав з ним акт виконаних робіт за цим договором. При цьому, згідно складеної розписки, 5 серпня 2019 року він передав ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 213 000грн на виконання будівельних робіт у цьому приміщенні. Крім цього, 5 серпня 2017 року він уклав з ОСОБА_6 договір № 2 про надання будівельних послуг з ремонту зазначеного нежитлового приміщення, а 1 квітня 2020 року передав ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 305 000грн за виконані будівельні роботи. Отже, в даному випадку мало місце істотне збільшення вартості спірного майна, шляхом здійснення його капітального ремонту та переобладнання за його кошти, що має бути враховано судом під час визначення статусу спірного майна.
Позивач посилався на те, що встановлення факту спільного проживання з відповідачкою у вказаний період має суттєве значення та породжує для нього юридичні наслідки, тобто від цього залежить виникнення в нього майнових прав, оскільки спірне майно було набуте під час їх з відповідачкою спільного проживання без реєстрації шлюбу, при цьому між ними існували усталені стосунки, притаманні сімейним.
Також, позивач вважав, що у разі встановлення факту його спільного з відповідачкою проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на спірне майно буде розповсюджуватись презумпція спільності права власності подружжя на набуте ними майно в період шлюбу, тягар спростування такої презумпції буде покладений на того з подружжя, хто його спростовує.
У вересні 2023 року відповідачкою було подано зустрічну позовну заяву, у якій вона просила визнати легковий автомобіль DaewooLanos, синього кольору, номерний знак НОМЕР_1 , який 30 серпня 2019 року був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 , спільною сумісною власністю їх подружжя та стягнути з ОСОБА_1 частину ринкової вартості зазначеного транспортного засобу, яка буде визначена за результатами судової автотоварознавчої експертизи, а також стягнути судові витрати по справі.
Мотивуючи зустрічну позовну заяву, відповідачка зазначала, що з 21 жовтня 2017 року вони з позивачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 грудня 2022 року. Під час 

перебування у шлюбі, 30 серпня 2019 року ними був придбаний автомобіль DaewooLanos, синього кольору, номерний знак НОМЕР_1 , право власності на який було зареєстровано за позивачем.
Відповідачка зазначала, що в порядку поділу майна подружжя вона не заперечує проти того, щоб автомобіль залишився у власності позивача, з виплатою їй компенсації частини від ринкової вартості такого автомобіля.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2024 року первісний позов задоволено частково, встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з червня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 включно. В задоволенні іншої частини первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково, визнано легковий автомобіль DaewooLanos, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У порядку поділу спільного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію частини вартості автомобіля DaewooLanos, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 17 370,61грн, залишено вказаний автомобіль у особистій власності ОСОБА_1 . В іншій частині зустрічного позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 32 073,60грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 15 073,60грн.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Стельникович С.А. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги за первісним позовом задовольнити в повному обсязі, рішення суду в частині зустрічних позовних вимог просить залишити без змін, поклавши при цьому всі судові витрати на відповідачку.
Представник позивача зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано не надав правової оцінки ряду доказів, наявних в матеріалах справи, зокрема відомостям про наявність у позивача відкритих депозитних рахунків у ПАТ КБ «Приватбанк», його заробітній платі, копіям чеків, рахунків, квитанцій, видаткових накладних на придбання будівельних матеріалів, необхідних для реконструкції та проведення будівельних робіт, а також документам, що посвідчують отримання відповідачкою технічного паспорту на спірну квартиру, реєстрацію декларації про готовність об`єкта (житлової квартири) до експлуатації, рішення про присвоєння спірному об`єкту нерухомості адреси та реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачкою, а також висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 23 квітня 2024 року, яким засвідчено істотне збільшення вартості спірного майна в результаті проведеного ремонту та переобладнання з 18 821грн до 1 966 012грн.
Також, представник позивача зазначає, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про факт спільного проживання позивача та відповідачки у період з червня 2017 року по 20 жовтня 2017 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та, посилаючись на доводи позовної заяви та правові висновки Верховного Суду, вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо відмови у решті позовних вимог первісного позову. 
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Корзаченко В.М. просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог за первісним позовом та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні первісного позову у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в іншій частині просить залишити рішення суду без змін та здійснити розподіл судових 

витрат, стягнувши з ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у загальному розмірі 41 684грн.
Представник відповідачки зазначає, що відповідачка почала проживати з позивачем однією сім`єю лише з червня 2017 року, а до цього між ними були романтичні стосунки та періодичні зустрічі, при цьому кожен з них мав власний бюджет та не мав жодних прав та обов`язків стосовно іншого, не вів з ним спільного побуту. Позивач мав інше житло у місті Обухів, тому після їх зустрічей, коли відповідачка їхала на роботу в Київ, позивач не залишався у її житлі, а їхав до себе додому. При цьому, позивач не зберігав свої речі, одяг тощо у відповідачки вдома, тобто перебував у неї фактично «в гостях», що не свідчить про їх спільне проживання. Більше того, навіть після одруження вони тривалий час мали роздільні бюджети, а про спільний сімейний бюджет можна було говорити лише починаючи з 2018 року.
Також, представник відповідачки вважає, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту шляхом подання позову про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки у справах про поділ майна подружжя заявлення таких позовних вимог є помилковим, такі вимоги не забезпечують ефективний захист порушеного права, а лише є підставами для вирішення такої справи, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 523/14489/15-ц.
Крім цього, представник відповідачки вважає суперечливим твердження суду першої інстанції про часткове задоволення зустрічного позову, оскільки зі змісту рішення суду вбачається, що зустрічні позовні вимоги були задоволені судом у повному обсязі.
Також, представник відповідачки вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідачки судових витрат у розмірі 32 073,60грн, оскільки позивачем було сплачено лише судовий збір та витрати на проведення експертизи, та не було надано належних доказів понесення витрат на правову допомогу. Разом з тим, суд першої інстанції, задовольнивши зустрічні позовні вимоги у повному обсязі, стягнув з позивача лише частину понесених відповідачкою витрат на правову допомогу у розмірі 15 073,60грн, не конкретизувавши як саме визначено таку суму.
Представник відповідачки стверджував, що відповідачка понесла витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 35 000грн, крім того сплатила судовий збір у розмірі 1 073,60грн та вартість проведення експертизи автомобіля у розмірі 4 000грн, а всього 40 073,60грн, при цьому всі заявлені витрати належним чином підтверджені, а позивач заявлений розмір судових витрат у суді не оспорював.
У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача представник ОСОБА_2 - адвокат Корзаченко В.М. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення в оскаржуваній представником позивача частині - без змін.
Представник відповідачки вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ квартири АДРЕСА_1 , оскільки вона була придбана відповідачкою ще 21 квітня 2017 року, до моменту вступу у шлюб та початку спільного проживання з позивачем. При цьому, незважаючи на те, що у договорі купівлі-продажу зазначено вартість нежитлового приміщення 18 821,39грн, фактично відповідачка сплатила близько 190 000грн та оплатила послуги нотаріуса. Більше того, у пункті 5.7 зазначеного договору купівлі-продажу зазначено, що покупець, тобто відповідачка, не перебуває у зареєстрованому шлюбі, а кошти, які витрачаються нею на придбання цього майна є її особистою приватною власністю. У травні 2017 року, тобто також до початку спільного проживання з позивачем, відповідачка самостійно займалась замовленням проектної документації щодо переобладнання придбаного нежитлового приміщення у житлову квартиру, отримувала необхідні дозвільні документи, тощо. Водночас, позивачем не надано будь-яких доказів того, що він дійсно приймав участь у придбанні зазначеного 

об`єкту нерухомості, а наявність у нього коштів на депозитних рахунках та доходу у вигляді заробітної плати не доводять такий факт, більше того, відповідачка навіть не була обізнана про наявність у позивача таких коштів, що також доводить факт відсутності у сторін спільного бюджету. Не було відомо відповідачці і про укладені позивачем договори та акти виконаних робіт, оскільки більшість робіт проводились її батьком, тоді як надані позивачем документи не відповідають дійсності. Самі ж копії чеків та накладних не містять відомостей про те, що вони стосуються саме робіт по ремонту та переобладнанню придбаного відповідачкою нежитлового приміщення. Більше того, згідно висновку судового експерта №316/01-2024 від 23 квітня 2024 року, у зв`язку з тим, що пройшов певний проміжок часу з моменту виконання ремонтних робіт до часу проведення дослідження, приймаючи до уваги можливі фактори, що впливають на вартість нерухомості, надати відповідь на питання щодо можливості впливу проведених робіт з реконструкції нежитлового приміщення площею 38,1 кв. м в житлову квартиру АДРЕСА_4 (нерухомого майна) загальною площею 50,6 кв. м до істотного (суттєвого) на збільшення її ринкової вартості не вбачається за можливе. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Стельниковича С.А., який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти апеляційної скарги представника відповідачки, пояснення представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Корзаченка В.М., який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника позивача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу, вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Стельниковича С.А. не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Корзаченка В.М. підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 21 квітня 2017 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення мансардного поверху, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Семенченком В.І., за реєстровим №749. 
Згідно з п.1.1. договору ОСОБА_2 придбала нежитлове приміщення мансардного поверху за АДРЕСА_5 , загальною площею 38,1 кв. м (т.1, а.с.22-23).
Пунктом 2.2. договору сторони визначили ціну продажу у 18 821,39грн.
У пункті 5.7. цього договору ОСОБА_2 повідомила, що у зареєстрованому шлюбі не перебуває, не одружена і грошові кошти, що витрачаються нею на купівлю нежитлового приміщення мансардного поверху за цим договором, не є спільною сумісною власністю та є її особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, витрачені на купівлю нежитлового приміщення мансардного поверху, в тому числі і відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного Кодексу України, відсутні.
19 травня 2017 року ОСОБА_2 (замовник) уклала з ФОП ОСОБА_8 (виконавець) договір № 001.2017 на створення (передачу) науково-технічної (проектної) продукції, за умовами якого виконавець зобов`язався за завданням замовника виконати обстеження будівельних конструкцій мансарди АДРЕСА_5 , з метою оцінки можливості реконструкції та розробки проектних рішень.
У липні 2017 року ОСОБА_2 подала відділу з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Обухівської міської ради повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо реконструкції нежитлового приміщення мансардного поверху АДРЕСА_5 . 

21 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, що підтверджується актовим записом № 359, вчиненим Обухівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області.
Рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області № 309 від 2 липня 2019 року присвоєно адресу об`єкту нерухомого майна (після реконструкції), квартирі, відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації та перебуває у власності ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення мансардного поверху від 21 квітня 2017 року: АДРЕСА_3 .
10 липня 2019 року до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_1 . Також у реєстрі наявне посилання на декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, серії та номер КС141191361107, видану 16 травня 2019 року відділом з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Обухівської міської ради.
30.08.2019 ОСОБА_1 був придбаний транспортний засіб марки DaewooLanos, 2003 року випуску (т.1, а.с.158).
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 грудня 2022 року у справі №372/3148/22 шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 розірвано.
Частково задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження посилань про спільне проживання з відповідачкою однією сім`єю з лютого 2017 року. Однак, враховуючи визнання відповідачкою тієї обставини, що з червня 2017 року сторони проживали разом, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2017 року по 20 жовтня 2017 року включно.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання спірного нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності та його поділу по 1/2 частині кожному, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних доказів його безпосередньої участі у придбанні спірного нерухомого майна, майно купувалося за особисті кошти відповідачки, про що зазначено у договорі та у період, коли сторони не проживали однією сім`єю.
Також суд першої інстанції зазначив, що позивачем не було надано достатніх доказів у підтвердження збільшення вартості нерухомого майна після його придбання та проведення ремонтних робіт.
Частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що транспортний засіб був придбаний у період шлюбу сторін, є неподільним майном, тому у порядку поділу майна подружжя виділяється у власність позивача, з якого підлягає стягненню компенсація вартості частини автомобіля на користь ОСОБА_2 .
Рішення суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог сторонами не оскаржується, тому відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів зазначає про наступне.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом

свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України.
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Згідно з ч.2 ст.21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно із абз.5 п.6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 у справі №1-8/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») вказано, що обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).
Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.19р. у справі № 554/8023/15-ц зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.»
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і 

взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.
Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц.
Матеріали справи не містять доказів, на підставі яких суд міг би встановити факт спільного проживання сторін однією сім`єю з лютого 2017 року, позивачем не було заявлено клопотання про допит свідків, які б могли підтвердити його посилання, суду не були надані фотокартки про спільне проживання сторін, докази проведення спільного відпочинку, вирішення побутових питань, спільне утримання майна тощо.
Доводи апеляційної скарги, що відповідачка під час судового розгляду визнала факт спільного проживання з позивачем з лютого 2017 року, не підтверджуються матеріалами справи.
У відзиві на позовну заяву представник відповідачки зазначав, що сторони почали проживати разом однією сім`єю після того, як позивач зробив відповідачці пропозицію та познайомив з батьками, тобто з кінця червня 2017 року. До того часу, позивач та відповідачка зустрічалися, проводили спільно час, деколи позивач ночував у відповідачки, проте, вранці повертався до своєї квартири та не залишався у квартирі відповідачки.
Також у відзиві зазначено, що у квартирі відповідачки були відсутні речі позивача.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про недоведеність посилань позивача про спільне проживання з відповідачкою однією сім`єю з лютого 2017 року.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15, на яку посилається представник відповідачки у апеляційній скарзі, зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження 

окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.
У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).»
Також у цій постанові зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.»
Частина 4 статті 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та встановлюючи факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з червня 2017 року по 20 жовтня 2017 року включно, суд першої інстанції зазначених висновків Великої Палати Верховного Суду не врахував та прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення зазначених позовних вимог.
Крім того, суд першої інстанції не врахував, що задоволення вищезазначених позовних вимог не стало підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, а відтак суд не мав правових підстав для їх задоволення.
Позивач звернувся до суду з даним позовом з метою довести, що спірне нерухоме майно було придбано у період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, за їх з відповідачкою спільні кошти, а також, що реконструкція квартири та її ремонт були проведені після реєстрації їх шлюбу з відповідачкою, вартість її значно збільшилася за рахунок проведення ним ремонтних робіт та за його коштти.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час 

спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
У пункті п.5.7. договору купівлі-продажу нежитлового приміщення мансардного поверху від 21 квітня 2017 року зазначено, що ОСОБА_2 (покупець) повідомила, що вона в зареєстрованому шлюбі не перебуває, не одружена, і грошові кошти, що витрачаються нею на купівлю нежитлового приміщення мансардного поверху за цим договором, не є спільною сумісною власністю та є її особистою приватною власністю.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Позивачем суду не було надано належних та достатніх доказів, що він мав спільний бюджет з відповідачкою на час придбання останньою нерухомого майна у квітні 2017 року, що вони вели спільне господарство та побут, що спірна квартира була придбана за їх спільні грошові кошти.
Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що ОСОБА_1 мав вклади у Приватбанку, які були використані на придбання спірного нерухомого майна, колегія суддів вважає безпідставними.
Позивачем суду першої інстанції надана копія договору «Вклад «Стандарт» строковий на 12 міс., укладений 26 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», за умовами якого вкладник передає банку кошти для розміщення на депозитному рахунку у розмірі 1 780грн. Договір набуває чинності з дня надходження коштів на рахунок.
Також позивачем надана копія угоди від 13 липня 2016 року з ПАТ КБ «Приватбанк», за умовами якої ОСОБА_1 зобов`язався внести грошові кошти у розмірі 20 000грн і надав банку доручення здійснити підбір пропозицій фізичних осіб-позичальників. Термін дії угоди - 12 міс., а також копія угоди від 14 липня 2016 року з аналогічними умовами на суму вкладення 10 000грн.
Крім того, позивачем надана копія договору Вклад «Стандарт» строковий на 6 міс. від 3 березня 2017 року, за умовами якого початкова сума вкладу становить 30 000грн. 
Разом з цим, позивачем суду не було надано доказів внесення грошових коштів на 

рахунок банку, а також не надано доказів отримання грошових коштів після закінчення строку дії договорів.
Також колегія суддів звертає увагу на довідку ТОВ «Золотой Мандарин Квадра» від 28 лютого 2023 року, згідно якої заробітна плата ОСОБА_1 за 2016-2017 роки у загальному розмірі становила 49 398грн.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає не доведеними твердження позивача про те, що спірне нерухоме майно було придбано за їх з відповідачкою спільні грошові кошти.
Згідно зі статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу(пункт 1 частини 1). 
У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Аналіз зазначених норм свідчить, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.
У статті 62 СК України зазначено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15 зазначено, що «зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.»
Велика Палата Верховного Суду вважала, що «істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень 

внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.
В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.»
Таким чином, позивач повинен був довести, що збільшення вартості спірного нерухомого майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його власні кошти чи власна трудова діяльність.
У підтвердження своїх вимог позивач надав суду першої інстанції довідку про його заробітну платну за період з 20 травня 2016 року по 18 серпня 2020 року, копію договору про надання послуг № 1 з ремонту нежитлового приміщення мансардного поверху (господарським способом), укладеного з ОСОБА_5 8 серпня 2017 року, копію акту прийому передачі виконаних робіт за цим договором від 5 серпня 2019 року; копію розписки ОСОБА_5 від 5 серпня 2019 року про отримання від ОСОБА_1 213 000грн за виконання будівельних робіт за договором від 8 серпня 2017 року; копію договору про надання послуг № 2 з ремонту нежитлового приміщення мансардного поверху (господарським способом), укладеного 5 серпня 2017 року з ОСОБА_6 , копію акту прийому передачі виконаних робіт за вказаним договором від 1 квітня 2020 року, копію розписки ОСОБА_6 від 1 квітня 2020 року про отримання від ОСОБА_1 305 000грн за виконання будівельних робіт за договором від 5 серпня 2017 року, копії 

чеків, товарно-транспортних накладних, квитанцій на придбання матеріалів.
Разом з цим, надаючи пояснення в суді першої інстанції, позивач зазначив, що під час виконання ремонтних робіт будь-які договори не укладалися, роботи виконувалися на підставі усних домовленостей, а відтак надані суду копії договорів та актів виконаних робіт складені для подання до суду для підтвердження позовних вимог.
При цьому, позивачем не було заявлено клопотання про допит осіб, з якими він укладав вищезазначені договори, у якості свідків для підтвердження обставин укладання договорів, здійснення ремонтних робіт та розрахунку за виконані роботи саме ОСОБА_1 .
Також колегія суддів звертає увагу, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серії та номер КС141191361107, була видана відділом з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Обухівської міської ради 16 травня 2019 року, а рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області № 309 від 2 липня 2019 року спірному об`єкту нерухомості було присвоєно адресу: АДРЕСА_3 .
Однак, розписки про отримання грошових коштів від ОСОБА_1 складені 5 серпня 2019 року та 1 квітня 2020 року, тобто після видачі декларації про готовність спірного об`єкта до експлуатації після реконструкції.
Оцінюючи надані позивачем копії чеків, квитанцій, транспортних накладних, колегія суддів зазначає, що жодний наданий суду документ не містить прізвища позивача, деякі квитанції містять прізвище отримувача ОСОБА_10 та ОСОБА_2 (відповідачки).
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що зазначені документи беззаперечно не підтверджують, що реконструкція нежитлового приміщення у житлове та його ремонт були проведені за рахунок грошових коштів, наданих позивачем.
Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 підтвердили, що виконували певні ремонтні роботи у спірному приміщенні на прохання батька відповідачки ОСОБА_14 , який з ними розраховувався, а також вони купували будівельні матеріали.
Свідок ОСОБА_14 пояснив, що спочатку ремонт проводив позивач разом із товаришами, однак йому невідомо, щоб вони купували будівельні матеріали.
При цьому, який об`єм ремонтних робіт був виконаний позивачем, під час судового розгляду не встановлено.
Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 316/01-2024 від 23 квітня 2024 року, складеного судовим експертом Голубенко І.М., у результаті проведених будівельних робіт загальна площа приміщення була збільшена з 38,1 кв. м до 50,6 кв. м, ринкова вартість приміщення на час проведення дослідження складає 1 966 012грн.
Разом з цим у висновку зазначено, що у зв`язку з тим, що пройшов певний проміжок часу з моменту виконання ремонтних робіт до часу проведення дослідження, приймаючи до уваги можливі фактори, що впливають на вартість нерухомості, надати відповідь на питання щодо можливості впливу проведених робіт з реконструкції нежитлового приміщення, площею 38,1 кв. м в житлову квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 50,6 кв. м до істотного (суттєвого) на збільшення її ринкової вартості не вбачається за можливе.
Доводи апеляційної скарги, що нежитлове приміщення було придбано за 18 821,39грн, а на час проведення експертного дослідження вартість житлового приміщення становить 1 966 012грн, що свідчить про суттєве збільшення вартості спірного нерухомого майна за період перебування сторін у шлюбі, не є підставою для 

задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що у позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що спірне нежитлове приміщення фактично було придбане за 220 704,75грн, а відповідачка у відзиві на позовну заяву зазначала, що договір був укладений за ціною близько 190 000грн.
Крім того, як зазначалося вище, Велика Палата Верховного Суду у справі № 214/6174/15 зробила висновок, що «сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.»
Під час судового розгляду позивачем не було надано належних, достатніх та беззаперечних доказів, не тільки його грошових затрат, а й трудових затрат у істотне збільшення вартості спірного майна.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що доказами у підтвердження тієї обставини, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін, є отримання відповідачкою у період перебування у шлюбі з позивачем технічного паспорту на квартиру, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, реєстрації права власності відповідачки на спірну квартиру, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зазначені документи не спростовують придбання нерухомого майна відповідачкою до укладення шлюбу з позивачем, а також не підтверджують істотне збільшення вартості спірного майна за участю ОСОБА_1 .
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, а відтак і відсутність підстав для його поділу у порядку положень статей 57, 60, 71, 74 СК України.

Щодо розподілу судових витрат 

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За положеннями частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції у рішенні не навів обґрунтування та мотивів прийняття рішення в цій частині.
При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що зустрічні позовні вимоги були задоволені частково.
Разом з цим, зі змісту рішення суду вбачається, що зустрічні позовні вимоги були задоволенні у повному обсязі, а у тексті рішення не зазначено, які саме позовні вимоги зустрічного позову не були задоволенні.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника ОСОБА_2 про необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки зустрічні позовні вимоги були задоволенні судом першої інстанції у 

повному обсязі, сторони рішення суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог не оскаржували, ОСОБА_2 , як позивач за зустрічним позовом, має право на отримання за рахунок ОСОБА_1 , відповідача за зустрічним позовом, відшкодування понесених судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подання зустрічної позовної заяви у розмірі 1 073грн 60коп. та за проведення транспортно-товарознавчої експертизи у розмірі 4 000грн.
Так як за результатами розгляду апеляційних скарг, апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову, правові підстави для відшкодування ОСОБА_1 судових витрат відсутні.
Враховуючи, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Корзаченка В.М. підлягає задоволенню, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610грн 40коп.
У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 - адвокат Корзаченко В.М. зазначив, що відповідачка має намір заявити про відшкодування понесених витрат на правову допомогу у зв`язку із пред`явленим ОСОБА_1 позовом.
У зустрічній позовній заяві було зазначено, що позивачка очікує понести витрати на правову допомогу у розмірі 15 000грн.
19 листопада 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Корзаченко В.М. подав до суду першої інстанції заяву про приєднання до матеріалів справи доказів щодо понесених відповідачкою судових витрат.
У заяві представник відповідачки просив стягнути з ОСОБА_1 витрати ОСОБА_2 на правову допомогу у розмірі 35 000грн.
У підтвердження витрат на правову допомогу суду першої інстанції було надано:
копію договору по надання правничої допомогу, укладеного 17 липня 2023 року між адвокатом Корзаченком В.М. та ОСОБА_2 , за умовами якого адвокат зобов`язався надавати клієнту правничу допомогу в усіх справах, пов`язаних із захистом його прав. Пунктом 5.2. договору сторони погодили вартість правничої допомоги адвоката у розмірі 2 000грн за 1 годину роботи адвоката;
копію розрахунку суми гонорару за надану правничу допомогу адвоката у цивільній справі № 372/2533/23 від 1 листопада 2023 року на загальну суму 37 000грн;
копію акта здачі-прийняття виконаних робіт від 1 листопада 2023 року;
копії платіжних інструкцій про оплату правничої допомоги на загальну суму 35 000грн.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України). 
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. 
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої 

допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Заяви про зменшення розміру витрат на правову допомогу позивач ОСОБА_1 та його представник ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не подавали.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15, наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише 

якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Колегія суддів, враховуючи складність даної справи, обсяг наданих представником відповідача процесуальних документів, кількість та тривалість судових засідань під час розгляду справи судом першої інстанції, вважає, що за рахунок позивача відповідачці підлягає відшкодуванню 18 000грн витрат на правову допомогу, які складаються з 7 000грн за надання відповідачці консультації за первісним позовом та написання відзиву на позовну заяву; 5 000грн за написання та подання зустрічної позовної заяви; по 2 000грн за участь адвоката Корзаченка В.М. у судових засіданнях 15 серпня 2023 року, 14 листопада 2023 року та 23 вересня 2024 року.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, однак допущено порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи в частині часткового задоволення первісних позовних вимог та розподілу судових витрат, тому рішення суду в частині часткового задоволення первісних позовних вимог та розподілу судових витрат підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стельниковича Сергія Анатолійовича залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Корзаченка Володимира Миколайовича задовольнити частково.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2024 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та розподілу судових витрат скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за розгляд справи судом першої інстанції в сумі 23 073грн 60коп.
В іншій частині рішення суду за позовними вимогами ОСОБА_1 залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1 610грн 40коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 15 липня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук