Окрема думка
суддів Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Литвиненко І. В. та Пророка В. В.

справа № 161/6827/23 (провадження № 61-16923 св 23)
01 липня 2026 року
м. Київ

Верховний Суд у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Грушицького А. І.(суддя-доповідач), Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В., розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 серпня 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 23 жовтня 2023 рокуу справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист особистих немайнових прав, спричинених розповсюдженням недостовірної інформації, її збирання, зберігання, використання та поширення і відшкодування моральної шкоди, постановою від 01 липня 2026 року задовільнив частково цю касаційну скаргу - скасував оскаржувану постанову апеляційного суду, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Водночас з наведеним рішенням колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не можемо погодитися з огляду на таке.

1. У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , оскільки, на його переконання, відповідач у своїй службовій записці від 30 серпня 2021 року, адресованій заступнику генерального директора з безпеки Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцька картонно-паперова фабрика» (роботодавець позивача) ОСОБА_3 , розповсюдив недостовірні твердження, зокрема вказав, що позивач проігнорував оформлення допуску роботи на висоті та участь у відповідному інструктажі. ОСОБА_1 просив суд: визнати недостовірною інформацію-твердження у цій службовій записці «а ОСОБА_1 - проігнорував»; зобов`язати ОСОБА_2 спростувати цю недостовірну інформацію у тотожний її поширенню спосіб у 10-денний термін після рішення суду на користь позивача та стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у сумі 800 000,00 грн.

2. Луцький міськрайонний суд Волинської області рішенням від 10 серпня 2023 року в задоволенні позову відмовив.

3. Волинський апеляційний суд постановою від 23 жовтня 2023 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 серпня 2023 року в частині вимог про захист особистих немайнових прав, спричинених розповсюдженням недостовірної інформації, її збирання, зберігання, використання та поширення змінив, виклав його мотивувальну частину щодо зазначеної позовної вимоги у редакції своєї постанови. У решті оскаржуване рішення суду першої інстанції залишив без змін.

4. Верховний Суд у своїй постанові від 01 липня 2026 року звернув увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув цю справу у спрощеному позовному провадженні, враховуючи суму позовних вимог, на що не звернув жодної уваги суд апеляційної інстанції.

5. Відповідно до імперативної норми пункту 7 частини третьої статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

6. Водночас оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає зазначеній імперативній нормі, що вказує на її невідповідність статті 263 (законність і обґрунтованість судового рішення) ЦПК України.

7. Виключно у зв`язку з цим Верховний Суд зазначив, що оскільки суд першої інстанції розглянув справу у порядку спрощеного провадження, порушивши норми частини четвертої статті 274 ЦПК України, що відповідно до пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а суд апеляційної інстанції під час перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку у межах наданих йому повноважень не усунув зазначені порушення, оскаржувана постанова апеляційного суду не може вважатися законною й обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню з переданням справи на новий розгляд. Додатково Верховний Суд зазначив, що передає справу на новий розгляд до апеляційного суду з метою процесуальної економії.

8. Водночас вважаю за необхідне звернути увагу на те, що процесуальні повноваження суду касаційної інстанції щодо результатів касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень визначені у статті 409 ЦПК України. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: 1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду; 3) скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; 4) скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині; 5) скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині; 6) у передбачених ЦПК України випадках визнати нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині; 7) у передбачених ЦПК України випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-6 частини першої статті 409 ЦПК України.

9. Частина третя статті 411 ЦПК України, яка також згадана у постанові Верховного Суду від 01 липня 2026 року, передбачає, що Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

10. Отже з наведених статей ЦПК України випливає, що невідповідність оскаржуваних судових рішень статті 263 ЦПК України, у тому числі через процесуальні порушення, які не зачіпають змісту частини першої статті 411 ЦПК України, не означає автоматичну та без умовну передачу справи на новий розгляд до суду попередньої інстанції.

11. Зокрема, з пункту 2 частини третьої статті 411 ЦПК України чітко випливає однозначний зміст умов реалізації конкретного процесуального повноваження касаційного суду, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України, - неможливість встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Тобто одного лише встановлення факту того, що суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, не достатньо для передачі справи на новий розгляд. Необхідно встановити, що це порушення, з урахуванням вимог статті 400 ЦПК України щодо роботи суду касаційної інстанції з доказами та обставинами у справі, унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

12. В іншому випадку, коли, попри відповідне процесуальне порушення, зокрема проігнороване апеляційним судом з точки зору відповідності його остаточного судового рішення умовам пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України, докази досліджені, а обставини встановлені належним чином та не спростовані, керуючись тим самим принципом процесуальної економії, який випливає, у тому числі із такої основної засади (принципу) цивільного судочинства як пропорційність (пункт 6 частини третьої статті 2 ЦПК України), Верховний Суд має можливість реалізувати інші процесуальні повноваження, передбачені статтею 409 ЦПК України, зокрема її пунктом 3 частини першої - скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

13. Так, зокрема, у постанові від 22 жовтня 2025 року у справі № 461/5876/22 Верховний Суд передав справу на новий розгляд апеляційному суду, але при цьому вказував, що у відповідності до підпункту «г» пункту 3 частини першої статті 416 ЦПК України апеляційний суд має дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

14. У справі, що розглянута, Верховний Суд фактично обмежився самим фактом процесуального порушення суду першої інстанції, проігнорованим апеляційним судом, не розглядаючи можливості реалізації, наприклад, повноважень, передбачених пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України. Це може викликати у учасників цієї справи підозри у надмірному суддівському формалізмі.

15. Водночас необхідно прийняти до уваги, що Верховний Суд неодноразово, наприклад у постанові від 29 квітня 2021 року у справі № 753/21884/17, висловлював свій правовий висновок щодо відсутності юридичного складу правопорушення у справах за позовами про спростування недостовірної інформації, яка є результатом реалізації внутрішньої трудової діяльності на конкретному підприємстві. Другою частиною цього правового висновку є те, що якщо позов сам по собі є безпідставним, то доводи касаційної скарги про те, що підставою для скасування судових рішень є порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не здатні спростувати висновки судів попередніх інстанцій по суті безпідставності позову.

16. У оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції справедливо зазначив, що викладена інформація у службовій записці  ОСОБА_2 не може бути предметом захисту особистих немайнових прав позивача, спричинених розповсюдженням недостовірної інформації, її збирання, зберігання, використання та поширення. У даному випадку відсутній юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову. Цей висновок узгоджується з вище зазначеним правовим висновком Верховного Суду.

17. Тобто реалізація у даному випадку статті 411 ЦПК України щодо передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції за визначенням не може призвести до встановлення обставин, які могли б змінити саму суть безпідставності конкретного позову та його позовних вимог. У зв`язку з цим така передача справи на новий розгляд не сприяє процесуальній економії.

18. З огляду на зазначене, вважаємо, що Верховний Суд мав відмовити у задоволенні касаційної скарги і залишити без змін оскаржувану постанову апеляційного суду.

Судді І. В. Литвиненко

В. В. Пророк