КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 753/17322/25
номер провадження 22-ц/824/5153/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 жовтня 2025 року /суддя Комаревцева Л.В./
у справі за позовом комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води у загальному розмірі 102 882,02 грн, з яких: основний борг за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період до 01.05.2018 та з 01.05.2018 по 31.10.2021, основний борг за послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води з 01.11.2021, а також інфляційна складова, 3% річних та пеня за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 жовтня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість у розмірі 102 882,02 грн та судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. /а.с. 53-58/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилалася на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Зокрема, апелянт зазначала, що суд першої інстанції, відкриваючи провадження у справі та вирішуючи питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, не врахував її думку як відповідача, чим порушив приписи п. 8 ч. 3 ст. 274 ЦПК України. Внаслідок цього вона була позбавлена можливості подати відзив на позовну заяву, заяву про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, а також надати свої заперечення та докази на спростування позовних вимог.
Апелянт вказувала на арифметичну невідповідність розміру стягнутої заборгованості обставинам справи. За її розрахунками, сума окремих складових заборгованості, наведених у рішенні суду першої інстанції, становить 95 418,61 грн, тоді як суд стягнув 102 882,02 грн, тобто на 7 463,41 грн більше. Така невідповідність, на думку апелянта, свідчить про неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи (статті 376, 263 ЦПК України).
Апелянт також зазначала, що суд першої інстанції не з`ясував обставин щодо належності квартири за адресою: АДРЕСА_1 іншій особі на праві власності, можливості укладення договору про реструктуризацію заборгованості, а також не перевірив, чи звертався позивач до неї з вимогами про погашення боргу в досудовому порядку. Зазначені обставини, на її переконання, мають істотне значення для правильного вирішення спору.
Окремо апелянт наголошувала на пропуску позивачем строку позовної давності та на тому, що внаслідок неналежного повідомлення про розгляд справи вона була позбавлена можливості заявити про застосування позовної давності у суді першої інстанції. Посилалася на статті 256, 257, 258, 267 Цивільного кодексу України, а також на вимоги статей 2, 4, 5, 12, 19, 77-80, 89 ЦПК України щодо змагальності сторін, обов`язку суду всебічно, повно та об`єктивно з`ясувати обставини справи і надати сторонам рівну можливість представити свою позицію.
Позивач про розгляд справи в порядку письмового провадження поінформований належним чином, через електронний кабінет, з відзивом на апеляційну скаргу до суду не звертався.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» є виконавцем комунальних послуг з постачання теплової енергії та гарячої води.
ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим є споживачем відповідних послуг. Будинок за вказаною адресою підключений до мереж тепло- та водопостачання, а квартира відповідача - до внутрішньобудинкової системи.
Правовідносини сторін щодо надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до 01.11.2021 регулювалися Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875-IV та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.
З 01.11.2021 правовідносини сторін регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII, Правилами надання послуги з постачання гарячої води та Правилами надання послуг з постачання теплової енергії, затвердженими постановами Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1182 та від 21.08.2019 № 830 відповідно.
Послуги надаються на підставі публічних договорів приєднання, умови яких оприлюднені позивачем у встановленому законом порядку. Факт споживання послуг ОСОБА_1 підтверджується наданням їй платіжних документів та відсутністю доказів відмови від споживання.
Відповідач не здійснювала своєчасної оплати за надані послуги, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Позивач звернувся до суду з позовом про її стягнення.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався статтею 526 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства; статтею 610 Цивільного кодексу України, якою визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов; статтею 625 Цивільного кодексу України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми; статтями 634 та 642 Цивільного кодексу України, які регулюють порядок укладення договорів приєднання та акцепту; статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яка покладає на споживача обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що ОСОБА_1 як зареєстрована за адресою надання послуг особа є споживачем комунальних послуг, які їй фактично надавались позивачем; що між сторонами виникли цивільні правовідносини з надання та оплати послуг з постачання теплової енергії та гарячої води; що відповідач не виконала належним чином обов`язок з оплати спожитих послуг, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 102 882,02 грн, яка підлягає стягненню з урахуванням інфляційної складової, трьох процентів річних та пені.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при відкритті провадження та розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, про позбавлення відповідача можливості подати відзив на позов, заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, а також доводи про арифметичну невідповідність розміру стягнутої заборгованості, - відхиляються з таких підстав.
Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує, зокрема, думку сторін. Така думка сторін реалізується шляхом подання клопотань та заяв після належного повідомлення про відкриття провадження у справі. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва про відкриття провадження відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву, протягом якого вона мала можливість заявити клопотання про розгляд справи в загальному позовному провадженні, подати відзив з викладенням заперечень проти позову, у тому числі заяву про застосування позовної давності, а також надати відповідні докази. Оскільки матеріали справи не містять доказів подання таких документів у встановлений судом строк, суд першої інстанції правомірно розглянув справу за наявними у ній матеріалами в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України. 
Відповідач про розгляд справи повідомлялась шляхом направлення судових документів на адресу реєстрації, перевірену судом шляхом запиту. /а.с. 48/. У тому випадку, якщо зазначено, що «адресат відсутній за вказаною адресою», то відповідно до положень пунктів 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, і особа вважається повідомленою. /а.с. 51/ Інших даних щодо адреси для направлення повідомлення про розгляд справи у суду не було.
Щодо доводів апелянта про арифметичну невідповідність розміру стягнутої заборгованості обставинам справи колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, та інших письмових доказів, які підтверджують розмір основного боргу за спожиті послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, інфляційної складової, трьох процентів річних та пені. Апелянт не надала суду доказів на підтвердження свого альтернативного розрахунку суми заборгованості, а тому підстави сумніватися в обґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо доведеності розміру заборгованості у сумі 102 882,02 грн відсутні. Зазначене не свідчить про неповне з`ясування або недоведеність обставин, що мають значення для справи (статті 263, 376 ЦПК України).
Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції припустився арифметичних помилок при відображенні окремих складових заборгованості в мотивувальній частині рішення. Зокрема, замість суми основного боргу за централізоване опалення в розмірі 26 844,29 грн суд зазначив 21 451,85 грн, замість інфляційної складової в сумі 5 364,42 грн - 3 711,16 грн, а замість 3 % річних у сумі 1 327,49 грн - 909,78 грн. Незважаючи на це, загальна сума, яка підлягає стягненню, визначена судом правильно і становить 102 882,02 грн, що відповідає розрахунку позивача та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Колегія суддів вважає, що допущені судом першої інстанції неточності при зазначенні окремих складових заборгованості мають характер арифметичної помилки, допущеної виключно в мотивувальній частині рішення, та не впливають на правильність висновків суду щодо наявності та розміру заборгованості відповідача в цілому. Оскільки резолютивна частина рішення відповідає дійсному розміру заборгованості, підтвердженому розрахунком позивача, позов задоволено повністю, такі помилки не є підставою для скасування судового рішення.
Доводи апелянта про не з`ясування судом обставин щодо належності квартири за адресою: АДРЕСА_1 іншій особі на праві власності, можливості укладення договору про реструктуризацію заборгованості, а також про те, чи звертався позивач до неї з вимогами про погашення боргу в досудовому порядку, також відхиляються апеляційним судом. 
Обов`язок оплати житлово-комунальних послуг покладається на споживача - особу, зареєстровану за адресою надання послуг та яка фактично їх споживає. Факт споживання послуг ОСОБА_1 підтверджується наданням їй платіжних документів та відсутністю доказів відмови від споживання, дані про реєстрацію у матеріалах справи на а.с. 48. Послуги надаються на підставі публічних договорів приєднання, умови яких оприлюднені позивачем у встановленому законом порядку. Факт відсутності письмового договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, з якою погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц). Наявність або відсутність договору реструктуризації заборгованості не впливає на обов`язок відповідача сплатити наявну заборгованість. Досудове врегулювання спору у даній категорії справ законом не передбачено як обов`язкову умову звернення до суду.
Доводи апелянта про пропуск позивачем строку позовної давності та про те, що внаслідок неналежного повідомлення про розгляд справи вона була позбавлена можливості заявити про застосування позовної давності у суді першої інстанції, не заслуговують на увагу.
Відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судового рішення. Оскільки відповідач у суді першої інстанції участі не брала, вона була позбавлена можливості реалізувати своє право на заяву про застосування позовної давності. За таких обставин обов`язок розглянути відповідну заяву покладається на суд апеляційної інстанції.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вимоги позивача стосуються стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, які мають періодичний характер. Відповідно до усталеної судової практики, перебіг позовної давності щодо таких платежів починається окремо щодо кожного платежу, строк сплати якого настав. З матеріалів справи вбачається, що востаннє споживачем було здійснено платіж у розмірі 867,09 грн за послуги з надання гарячого водопостачання за березень 2023 року. Інших доказів, які б свідчили про наявність пізніших платежів, матеріали справи не містять.
Разом з тим, під час дії карантину, запровадженого у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), а також в умовах воєнного стану, законодавцем було передбачено продовження строків позовної давності. Зокрема, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо продовження строків позовної давності» від 18 червня 2020 року № 731-IX, а також пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності зупинявся на період дії карантину та воєнного стану. З огляду на те, що значна частина періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість, припадає на час дії зазначених обставин, підстави для висновку про пропуск позивачем строку позовної давності відсутні.
За таких обставин доводи апелянта про пропуск строку позовної давності є необґрунтованими.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують обґрунтованості та законності рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 жовтня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: