КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2026 року м. Кропивницький Справа № 340/1968/26

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сагуна А.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (далі – позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач) про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача звернулась до суду з позовною заявою, у якій просить: 
1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення перерахунку та виплати позивачу грошового забезпечення за період з 21.03.2022 по 19.05.2023, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, а також інших похідних від них виплат, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого - законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб; 
- зобов`язати відповідача перерахувати та виплатити грошове забезпечення позивачу з 21.03.2022 по 19.05.2023 з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 та на 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового начальницького складу та деяких інших осіб" з урахуванням виплачених сум; 
2) визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачу у заниженому розмірі з 18.06.2025 по 10.01.2026 включно грошового забезпечення, та належних у вказаний період виплат, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на 01.01.2025 та встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2026 рік" станом на 01.01.2026; 
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок позивачу з 18.06.2025 по 10.01.2026 сум грошового забезпечення (основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення), обчисливши їх із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", в редакції чинній з 29.01.2020, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 19.11.2024 № 4059-ІХ "Про Державний бюджет України на 2025 рік" на 01.01.2025 та Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" на 01.01.2026, на відповідний тарифний коефіцієнт, провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум; 
3) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 4 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менше 25% місячного грошового забезпечення відповідно до пункту 1 постанови КМУ від 17.09.2014 № 460 "Про затвердження Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби" за всі три повних календарних роки і 9 повних календарних місяців служби з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого - законом на 1 січня календарного року за який здійснюється виплата; 
4) визнати протиправними дії відповідача щодо не виплати позивачу компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2022, 2023, 2024, 2025 роки виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які позивач отримував за останньою займаною штатною посадою; 
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2022, 2023, 2024, 2025 роки виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які позивач отримував за останньою займаною штатною посадою з урахуванням раніше виплачених сум; 
5) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення на суму невиплаченого грошового забезпечення за весь час затримки виплати - за період з 21.03.2022 року по день фактичної виплати. 
В обґрунтування вимог зазначено, що позивач у період з 21.03.2022 по 10.01.2026 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Під час проходження військової служби відповідач неправомірно обчислював та виплачував позивачу за період з 21.03.2022 по 19.05.2023 та з 18.06.2025 по 10.01.2026 включно грошове забезпечення, у тому числі щомісячні основні, додаткові та одноразові додаткові види грошового забезпечення, без використання розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року. Також зазначено, що відповідач хоч і зазначив у наказі про звільнення з військової служби про необхідність виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, але на рахунок позивача відповідні кошти не надійшли. Крім того, розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюються виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та місячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. Водночас позивач вважає, що має право і на виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період затримки виплати з 21.03.2022 року по день фактичної виплати. 
Представник відповідача подав відзив, у якому заперечив проти позову. Вказав, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки військова частина діяла відповідно до вимог чинного законодавства. Зазначив, що одноразову грошову допомогу при звільненні позивачу вже виплачено у повному обсязі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №460, що підтверджується наказом командира та довідкою-розрахунком, у зв`язку з чим спір у цій частині відсутній. Щодо компенсації за невикористані відпустки зазначив, що її розрахунок здійснено відповідно до Закону № 2011-XII та Порядку № 260. Наголосив, що після внесення змін наказом Міністерства оборони України від 15.01.2025 № 23 до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється така компенсація, не включаються будь-які винагороди, у тому числі додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 168. У зв`язку з цим висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.09.2024 у справі № 240/32125/23, вважав нерелевантними, оскільки вони були зроблені за іншого нормативного регулювання. Також зазначив, що після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 481 з 20.05.2023 посадові оклади та оклади за військовими званнями повинні визначатися із застосуванням фіксованої розрахункової величини 1762 грн, а не шляхом множення прожиткового мінімуму на відповідний тарифний коефіцієнт. Послався на актуальну практику Верховного Суду, яка підтверджує правомірність застосування постанови № 481, та вказав, що рішення, на які посилається позивач, стосуються інших правовідносин, зокрема оформлення довідок для перерахунку пенсії, а тому не підлягають застосуванню у цій справі. Крім того, представник відповідача наголосив, що військова частина не наділена повноваженнями змінювати порядок визначення грошового забезпечення чи відступати від чинних нормативно-правових актів. Визначення розрахункової величини та порядку обчислення грошового забезпечення належить до компетенції Кабінету Міністрів України, а військова частина лише виконує вимоги чинного законодавства. Вимога про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманого грошового забезпечення є передчасною, цілком необґрунтованою та безпідставною. У зв`язку з цим просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.52-69).
Фактичні обставини справи, встановлені судом. 
Позивач у період з 21.03.2022 по 10.01.2026 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 02.01.2026 №2-РС позивача звільнено з військової служби у запас.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.01.2026 №9 позивача з 10.01.2026 виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення. Цим наказом визначено перелік належних позивачу виплат,зокрема одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічних та додаткових відпусток, а також інших виплат, що підлягали проведенню при звільненні (а.с.18). 
Ухвалою від 15.07.2026 (а.с.77-78) позивача зобов`язано надати виписку за банківським рахунком або інші докази щодо отримання (неотримання) коштів під час остаточного розрахунку при звільненні, а відповідача – надати належні та допустимі докази проведення такого розрахунку, зокрема документи, що підтверджують склад, розмір та перерахування всіх належних позивачу виплат. 
На виконання ухвали представник відповідача пояснив, що згідно довідки-розрахунку грошового забезпечення за січень 2026 року позивачу нараховано 145 596,83 грн, до складу яких увійшли посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження служби, премія, додаткова винагорода, компенсація за невикористану щорічну основну відпустку, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки та одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі (45 117,81 грн). Також зазначено, що із загальної суми нарахувань було утримано податок на доходи фізичних осіб та військовий збір, при цьому нараховано компенсацію податку на доходи фізичних осіб, унаслідок чого до виплати визначено 143 412,88 грн. За його твердженням, зазначену суму 13.02.2026 перераховано на банківський рахунок позивача, що підтверджується відомістю АТ КБ "ПриватБанк", а одноразова грошова допомога при звільненні була складовою цього платежу (а.с.74зв., 206-207, 216). 
На виконання ухвали суду представник позивача також подав електронну банківську виписку (а.с.81-204), відповідно до якої 13.02.2026 (а.с.84зв.) на рахунок позивача зараховано кошти в сумі 143 412,88 грн із призначенням платежу: "Зарплата, ВІЙСЬКОВА ЧАСТИНА НОМЕР_1 . Коментар: грошове забезпечення".
Вважаючи, що відповідач протиправно не здійснив перерахунок та виплату за спірний період грошового забезпечення, неправомірно обчислив і виплатив у заниженому розмірі грошове забезпечення та інші належні виплати, не нарахував і не виплатив одноразову грошову допомогу при звільненні, не виплатив у належному порядку компенсацію за невикористані дні відпусток та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. 
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Щодо позовних вимог, пов`язаних з обчисленням та виплатою грошового забезпечення, суд зазначає наступне. 
Так, не є спірним, що у період проходження позивачем військової служби у військовій частині НОМЕР_1 розміри його посадового окладу і окладу за військовим (спеціальним) званням розраховувалися відповідачем виходячи з розміру 1762,00 гривень та визначались шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт.
За змістом статті 46 Конституції України громадяни наділені правом на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі – Закон № 2011-XII) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. 
Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 9 цього Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (частина друга статті 9 Закону № 2011-ХІІ).
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина третя статті 9 Закону № 2011-ХІІ).
За приписами абзацу першого частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. 
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абзац другий частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ). 
Наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі – Порядок № 260).
Згідно з пунктом 2 Розділу I Порядку № 260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. 
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду); премія. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів і тарифних коефіцієнтів за основними типовими посадами та військовими (спеціальними) званнями, а також додаткові види грошового забезпечення і розміри надбавок, зокрема за вислугу років, для відповідних категорій осіб (далі по тексту – Постанова № 704). 
Пунктом 2 Постанови № 704 було установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. 
Додатком 1 до Постанови № 704 визначено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу. 
Пунктом 4 Постанови № 704 (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. 
Додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. 
Постанова № 704 набрала чинності з 01.03.2018. 
21.02.2018 Кабінет Міністрів України було прийнято постанову "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" від 21.02.2018 № 103 (далі – Постанова №103), пунктом 6 якої внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Зокрема, у Постанові № 704 пункт 4 було викладено в такій редакції: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.".
Постанова №103 набрала чинності 24.02.2018. 
Отже, з 24.02.2018 змінено розрахункову величину, з якої обчислюються розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями, а саме: замість розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року) передбачено використання розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року. 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103, яким були внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 704. 
Відтак, з дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року по справі № 826/6453/18 виникли підстави для визначення, на підставі первинної редакції Постанови № 704, розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. 
Подібні правовідносини вже були предметом розгляду у Верховному Суді. 
Так, у постанові від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21 Верховний Суд на підставі аналізу, у тому числі, норм Закону № 2262-XII та Постанови № 704 виснував таке: 
а) з 01.01.2020 положення пункту 4 постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою №704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів; 
б) через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом № 1082-IX, у осіб з числа військовослужбовців виникло право на отримання довідки про розміри грошового забезпечення для перерахунку пенсії за формою, що передбачена додатком 2 до Порядку № 45, з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом застосування пункту 4 постанови №704 із використанням для їх визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік);
в) встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою №704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням. 
Такий висновок згодом також неодноразово підтриманий Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.08.2022 у справі № 120/8603/21-а, від 12.09.2022 у справі № 500/1813/21, від 22.09.2022 у справі № 500/3840/21, від 16.11.2022 у справі № 120/648/22-а, від 22.03.2023 у справі № 340/10333/21, від 29.03.2023 у справі № 640/8668/21 та від 09.05.2023 у справі № 380/5158/22. 
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" визначено, що станом на 01 січня 2018 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу складає 1762,00 грн. 
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" визначено, що станом на 01 січня 2019 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу складає 1921,00 грн.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" визначено, що станом на 01 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу складає 2102,00 грн.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" визначено, що станом на 01 січня 2021 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу складає 2270,00 грн.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" визначено, що станом на 01 січня 2022 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу складає 2481,00 грн.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" визначено, що станом на 01 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу складає 2684,00 грн.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" визначено, що станом на 01 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу складає 3028,00 грн.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" визначено, що станом на 01 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу складає 3028,00 грн.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік" визначено, що станом на 01 січня 2026 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу складає 3328,00 грн.
Отже, редакція законів України про державний бюджет на 2018-2026 роки свідчить про зміни в розмірах прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сторону їх збільшення. 
Разом з тим, судом ураховано, що пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 "Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. №103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. №704", яка набрала чинності 20.05.2023, було внесено зміну до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", виклавши абзац перший в такій редакції: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.". 
Разом із тим, жодним із положень Постанови № 481 не було надано зворотної дії в часі застосування її приписів, в тому числі в період з 29.01.2020 року (тобто дня ухвалення Шостим апеляційним адміністративним судом постанови у справі № 826/6453/18). 
Водночас, починаючи з 20.05.2023 пункт 4 Постанови № 704 було викладено в новій редакції, яка не передбачала застосування прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня відповідного календарного року при розрахунку розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі № 320/29450/24, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, визнано неправомірними дії Кабінету Міністрів України при прийнятті постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481; визнано протиправним та нечинним пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб". 
Згідно частини 2 статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
За вказаних обставин, пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704 втратив чинність з 18.06.2025. 
Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 та від 11.09.2024 у справі № 554/154/22 наголошувала на тому, що суд не може перебирати на себе правотворчі функції законодавчої та виконавчої влади. Порушення такого підходу та, відповідно, ігнорування принципу законності: суперечить, щонайменше, принципам правової визначеності, легітимних очікувань та належного урядування як базовим складовим правовладдя (верховенства права); дискримінує іншу сторону правовідносин; означає, що суд може надати дозвіл будь-кому та будь-коли діяти за межами закону (який містить заборони) або за межами наданих законом прав (повноважень); іде в розріз з принципом поділу влади на законодавчу, виконавчу та судову, а також порушує систему стримувань і противаг (суд втручається в компетенцію суб`єктів нормотворення та може ігнорувати їх волю).
Отже, зважаючи на те, що рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 набрало законної сили 18.06.2025, то відповідно наведений нормативно-правовий акт втратив чинність 18.06.2025.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.06.2025 у справі № 280/8605/24, в якій Верховний Суд зауважив, що визнання у судовому порядку пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 нечинним не породжує для позивача юридичних наслідків, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні положення зазначеної постанови були чинними.
Верховний Суд у постановах від 24.06.2025 у справі № 420/5584/24, від 26.06.2025 у справі № 480/7154/24, від 30.06.2025 у справах № 280/8083/24, № 280/8605/24, № 460/3942/24, від 02.07.2025 у справі № 240/29489/23, від 18.08.2025 № 300/8187/24 вже сформував висновок про застосування у спірний період пункту 4 Постанови № 704 у редакції Постанови № 481. Неведений висновок є релевантним до обставин цієї справи і колегія суддів не бачить підстав для відступу від цього висновку. 
Суд також враховує, що постановою Верховного Суду від 16.07.2026 у справі № 320/29450/24 скасовано рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, а у задоволенні позову про визнання нечинним пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 відмовлено. 
Разом з тим, зазначена постанова суду касаційної інстанції не впливає на оцінку правомірності дій відповідача у період з 18.06.2025 по 10.01.2026. На момент виникнення спірних правовідносин пункт 2 Постанови №481 був визнаний нечинним постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, яка набрала законної сили та в силу статті 129-1 Конституції України та статей 14, 370 КАС України була обов`язковою до виконання. 
Відтак, у цей проміжок часу відповідач не мав правових підстав застосовувати обмеження, встановлені Постановою № 481. Ухвалена згодом постанова Верховного Суду від 16.07.2026 не відновлює чинність акта ретроспективно і не може слугувати підставою для перегляду правовідносин, які вже виникли та завершилися в період його офіційної нечинності. 
За такого правового врегулювання та обставин справи, суд дійшов висновку, що посадовий оклад позивача та його оклад за військовим (спеціальним) званням у період з 21.03.2022 по 19.05.2023 включно та з 18.06.2025 по 10.01.2026 включно мав би визначатися відповідачем саме шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року (а не на 1 січня 2018 року, тобто 1762 грн). З тих же самих мотивів відповідач неправильно нараховував також інші складові грошового забезпечення позивача, як щомісячні додаткові види грошового забезпечення, так і одноразові додаткові види грошового забезпечення, які розраховуються із розміру посадового окладу та окладу за спеціальним званням та які фактично були нараховані та виплачені йому у цей період. 
При цьому, оскільки спірні правовідносини стосуються правильності визначення розміру грошового забезпечення позивача, суд не надає окремої правової оцінки порядку обчислення кожного з видів виплат, які є похідними від розміру грошового забезпечення, зокрема грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні відпусток, індексації грошового забезпечення, одноразової допомоги при звільненні та інших виплат. Розмір таких виплат визначається залежно від розміру грошового забезпечення, тому наслідком встановлення неправильності його обчислення є необхідність проведення відповідного перерахунку похідних виплат, які були нараховані та виплачені позивачу у спірний період.
За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в цій частині вимог шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу у період з 21.03.2022 по 19.05.2023 включно та з 18.06.2025 по 10.01.2026 включно грошового забезпечення без застосування показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023, "Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на 01.01.2025 та "Про Державний бюджет України на 2026 рік" станом на 01.01.2026, та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок і виплату позивачу за вказаний період грошового забезпечення, у тому числі щомісячних основних та додаткових, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення, які фактично були нараховані та виплачені позивачу у цей період, із застосуванням зазначеного показника та з урахуванням раніше виплачених сум.
Щодо позовної вимоги про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні суд зазначає таке.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.01.2026 №9 при виключенні позивача із списків особового складу частини та зняття з усіх видів забезпечення позивачу підлягала виплаті, зокрема, одноразова грошова допомога в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менше 25 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до пункту 1 постанови КМУ від 17.09.2014 № 460 за три повних календарних роки і 9 повних календарних місяців служби за мобілізацією. 
Згідно наданих відповідачем доказів вбачається, що одноразову грошову допомогу при звільненні нараховано позивачу в сумі 45 117,81 грн, яку було включено до загальної суми нарахувань при остаточному розрахунку. Після проведення передбачених законом утримань та компенсації податку на доходи фізичних осіб на банківський рахунок позивача 13.02.2026 перераховано 143 412,88 грн. 
Надана представником позивача банківська виписка також підтверджує зарахування 13.02.2026 на рахунок позивача коштів у сумі 143 412,88 грн. 
Отже, матеріалами справи підтверджується, що спірна одноразова грошова допомога при звільненні була нарахована та виплачена позивачу у складі остаточного розрахунку при звільненні. Доказів, які б свідчили про її невиплату, матеріали справи не містять, а позивачем таких доказів не надано.
Разом з тим, суд враховує, що позивач пов`язує заявлену вимогу про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі, визначеному з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, саме з необхідністю проведення перерахунку грошового забезпечення. 
Оскільки розмір одноразової грошової допомоги при звільненні визначається виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, визначеного на день звільнення, остаточний розмір такої виплати залежить від результатів проведення відповідачем перерахунку грошового забезпечення позивача. У зв`язку із задоволенням позовних вимог у частині визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати грошового забезпечення без застосування належного показника прожиткового мінімуму та зобов`язання здійснити відповідний перерахунок, підлягають подальшій перевірці та, за наявності підстав, перерахунку також інші виплати, розмір яких залежить від складових грошового забезпечення. 
Таким чином, на момент розгляду справи спір щодо остаточного розміру одноразової грошової допомоги при звільненні фактично відсутній, оскільки її правильний розмір може бути визначений після виконання відповідачем рішення суду щодо перерахунку грошового забезпечення. Водночас факт нарахування та виплати зазначеної допомоги відповідачем підтверджений належними доказами, а позивачем не надано доказів неправильності її обчислення з урахуванням розмірів грошового забезпечення, які існували саме на момент проведення остаточного розрахунку. 
За таких обставин позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні задоволенню не підлягають, оскільки на час розгляду справи зазначена виплата вже була нарахована та виплачена позивачу, а остаточний розмір такої допомоги може бути визначений після проведення відповідачем перерахунку грошового забезпечення на виконання рішення суду. Отже, заявлена вимога у цій частині є передчасною. 
Щодо позовної вимоги про перерахування та виплату компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток, суд зазначає наступне. 
Як зазначалось судом, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.01.2026 №9 при виключенні позивача зі списків особового складу військової частини та знятті з усіх видів забезпечення йому підлягала виплаті і грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток (а.с.18). 
З наданих відповідачем суду доказів вбачається, що зазначена компенсація (35927,15 та 46788,84 грн) нарахована позивачу та включена до загальної суми остаточного розрахунку при звільненні. Після проведення передбачених законодавством утримань та компенсації податку на доходи фізичних осіб відповідні кошти були перераховані на банківський рахунок позивача 13.02.2026. Надана представником позивача банківська виписка також підтверджує отримання позивачем коштів, перерахованих військовою частиною у складі остаточного розрахунку. 
Отже, матеріалами справи підтверджується, що відповідач здійснив нарахування та виплату позивачу компенсації за невикористані дні відпусток. Доказів, які б свідчили про повну невиплату такої компенсації, матеріали справи не містять. 
Разом з тим, суд враховує, що позивач пов`язує заявлену вимогу про перерахунок компенсації за невикористані дні відпусток із необхідністю проведення перерахунку грошового забезпечення із застосуванням належного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також включенням до складу грошового забезпечення щомісячної додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168. 
Оскільки розмір компенсації за невикористані дні відпусток визначається виходячи з розміру грошового забезпечення, яке враховується для відповідного розрахунку на день звільнення, питання щодо правильності визначення її розміру залежить від результатів проведення перерахунку грошового забезпечення позивача на виконання рішення суду. Після здійснення такого перерахунку відповідач зобов`язаний провести перевірку та, за наявності підстав, здійснити перерахунок виплат, розмір яких залежить від складових грошового забезпечення. 
Щодо вимоги позивача про врахування при обчисленні компенсації за невикористані дні відпусток щомісячної додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, суд зазначає таке. 
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 "Про введення воєнного стану в Україні" та №69 "Про загальну мобілізацію" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28.02.2022 № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (далі – Постанова № 168), якою на період дії воєнного стану встановлено виплату військовослужбовцям додаткової винагороди у визначеному цією постановою розмірі. 
Виплата зазначеної винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) та залежить від наявності визначених законодавством підстав для її нарахування. 
Особливості виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, визначені Порядком № 260. 
Суд враховує, що за своєю правовою природою додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, є виплатою, запровадженою на період дії воєнного стану, порядок та умови виплати якої визначаються окремим нормативним регулюванням та залежать від виконання визначених завдань і наявності підстав для її призначення. 
Водночас відповідно до пункту 6 розділу XXXI Порядку № 260 у редакції, чинній на час звільнення позивача, розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, крім винагород з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. 
Таким чином, пункт 6 розділу XXXI Порядку № 260 містить вичерпний перелік складових грошового забезпечення, які враховуються при визначенні розміру компенсації за невикористані дні відпусток, та прямо виключає врахування винагород при такому розрахунку. 
Внесення змін до пункту 6 розділу XXXI Порядку №260 наказом Міністерства оборони України від 15.01.2025 № 23, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 20.01.2025 за № 94/43500, передбачило, що при визначенні розміру компенсації за невикористані дні відпусток не враховуються винагороди. 
Оскільки позивача виключено зі списків особового складу військової частини у січні 2026 року, тобто вже після набрання чинності зазначеними змінами до Порядку № 260, при обчисленні компенсації за невикористані дні відпусток відповідач повинен був застосовувати положення пункту 6 розділу XXXI Порядку №260 у чинній на момент звільнення редакції. 
За таких обставин у відповідача були відсутні правові підстави для включення до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється компенсація за невикористані дні відпусток, сум додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168. 
Доводи позивача щодо необхідності врахування зазначеної виплати не спростовують наведеного правового регулювання, оскільки на час проведення остаточного розрахунку з позивачем пункт 6 розділу XXXI Порядку №260 прямо встановлював виключення винагород зі складу виплат, які враховуються при визначенні розміру компенсації за невикористані дні відпусток. 
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати компенсації за невикористані дні відпусток та зобов`язання здійснити її перерахунок і виплату не підлягають задоволенню, оскільки компенсація була нарахована та виплачена позивачу, а питання щодо можливого коригування її розміру може бути вирішене після проведення перерахунку грошового забезпечення відповідно до рішення суду. При цьому підстави для включення до розрахунку такої компенсації додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, відсутні.
Щодо позовної вимоги про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, суд зазначає таке. 
При нарахуванні компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати слід керуватися Законом України від 19.10.2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат" (далі – Закон № 2050-III), Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 (далі - Порядок №159). 
Статтею 1 Закону №2050-III передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). 
Згідно зі статтею 2 Закону №2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. 
Відповідно до частини другої статті 2 Закону №2050-III під доходами у цьому Законі необхідно розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством). 
Згідно до вимог статті 3 Закону №2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Відповідно до статті 4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. 
Статтею 6 Закону № 2050-III передбачено, що компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. 
Згідно до пункту 3 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення). 
З врахуванням наведеного, основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-III та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.
Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.
Аналогічна правова позиція відображена в постановах Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі № 300/544/19 та від 04 березня 2021 року у справі № 520/34/17. 
Враховуючи, що на момент розгляду справи суми грошового забезпечення (у тому числі щомісячні основні та додаткові, а також одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 21.03.2022 по 19.05.2023 включно та з 18.06.2025 по 10.01.2026 включно не були нараховані та виплачені позивачу із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами України про Державний бюджет України на відповідні календарні роки, відсутня фактична виплата основної суми доходу в розумінні Закону № 2050-III, з якою пов`язується виникнення права на компенсацію втрати частини доходів. 
Оскільки право на компенсацію втрати частини доходів виникає після фактичної виплати заборгованого доходу та визначення періоду затримки його виплати, а остаточний розмір належного позивачу грошового забезпечення може бути встановлений лише після проведення відповідачем перерахунку на виконання рішення суду, вимоги про нарахування та виплату такої компенсації також є передчасними та задоволенню не підлягають.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.
Враховуючи, що позивач судових витрат по сплаті судового збору за подання позову не поніс та доказів понесення інших судових витрат суду не надав, а тому, відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі статті 139 КАС України.
Керуючись ст.ст.139, 242-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд, - 

В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково. 
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 в період з 21.03.2022 по 19.05.2023 включно та з 18.06.2025 по 10.01.2026 включно грошового забезпечення без застосування показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023, "Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на 01.01.2025 та "Про Державний бюджет України на 2026 рік" станом на 01.01.2026.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 за період з 21.03.2022 по 19.05.2023 включно та з 18.06.2025 по 10.01.2026 включно грошового забезпечення, у тому числі щомісячних основних та додаткових, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення, які фактично були нараховані та виплачені йому у цей період, із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023, "Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на 01.01.2025 та "Про Державний бюджет України на 2026 рік" станом на 01.01.2026, з урахуванням раніше виплачених сум. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського 
окружного адміністративного суду А.В. САГУН