Справа № 154/3240/25 	Головуючий у 1 інстанції: Лященко О. В. 	
Провадження № 22-ц/802/734/26  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,
з участю секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача (в режимі відеоконференції) – Кірносова О. О.,
представника відповідача МОУ (в режимі відеоконференції) – Ткачука В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу за апеляційною скаргою відповідача Міністерства оборони України на рішення Володимирського міського суду Волинської області від 30 березня 2026 року

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Кірносова О. О. звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з серпня 2023 року вона проживала у цивільному шлюбі з ОСОБА_2 , який проходив військову службу у військовій частині (далі - в/ч) НОМЕР_1 та загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 . Від спільного життя у них дітей немає.
Позивач зазначала, що вони спільно проживали та вели спільне господарство, мали спільний бюджет, оплачували комунальні послуги. Відносини, які між ними склалися за цей час, були притаманні подружжю, вони спільно проживали, мали спільний побут, взаємні права та обов`язки, мали намір зареєструвати шлюб і незадовго до загибелі ОСОБА_3 зробив їй пропозицію, на яку вона погодилась, та подарував каблучку. Спільно прожили вони сім`єю близько півтора року, до смерті ОСОБА_2 . Крім того, у ОСОБА_2 померли батьки, у шлюбі він не перебував, дітей не мав.
Позивач також вказувала, що не має іншої можливості встановити та довести факт, що має для неї юридичне значення, оскільки чоловік, з яким вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу, загинув, і довести такий факт у позасудовому порядку неможливо, оскільки чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд встановити факт проживання однією сім`єю її та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з серпня 2023 року до дня його загибелі, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Володимирського міського суду Волинської області від 30 березня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 , як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, з серпня 2023 року до дня його смерті, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Провадження у справі в частині позовних вимог до ІНФОРМАЦІЯ_2 , закрито.
В апеляційній скарзі представник відповідача Міністерства оборони України (далі – МОУ) Ткачук В. В., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові ОСОБА_1 .
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову у цій справі, оскільки на підтвердження наведених у заяві обставин позивач не надала належних і допустимих доказів наявності взаємних прав та обов`язків у неї із загиблим ОСОБА_2 . За відсутності належних, допустимих і достатніх доказів про проживання позивача із загиблим однією сім`єю та на підтвердження спільного проживання, пов`язаності спільним побутом, наявності взаємних прав та обов`язків, у суду були відсутні підстави для визнання такого факту доведеним. Із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції вбачається, що суд поклав в основу висновку про спільне проживання сторін однією сім`єю такі докази: акт комісії КП «УЖК № 1» Нововолинської міської ради від 21 листопада 2024 року; копію відпускного квитка ОСОБА_2 ; результат комп`ютерної томографії від 13 листопада 2023 року; банківську виписку про перекази коштів; генеральну довіреність на ім`я позивача; квитанцію і фіскальний чек про купівлю каблучки та прикрас; членський квиток садівничого товариства; товарний чек на придбання пральної машини; рішення про розірвання попереднього шлюбу позивача; свідоцтва про смерть батьків ОСОБА_2 ; документи, що підтверджують факт його смерті та статус учасника бойових дій; фотознімки; а також показання свідка — рідної сестри позивача. Проте, досліджені судом докази не давали підстав для висновку про проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу, оскільки усі перелічені документи можуть свідчити про окремі побутові, особисті, майнові чи біографічні обставини, але не доводять належними і достатніми доказами того, що між сторонами склалися усталені сімейні відносини, притаманні подружжю. Верховний Суд неодноразово наголошував, що сам по собі факт спільного відпочинку, проживання за однією адресою, пересилання коштів, наявність окремих документів чи побутових речей не є достатнім для визнання проживання однією сім`єю без шлюбу, якщо не доведено ведення спільного господарства, спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків. Тому надання цим документам самостійного або визначального доказового значення є помилковим і свідчить про порушення судом першої інстанції правил належності та оцінки доказів, встановлених статтями 77 і 89 ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив позов у цій справі. Зміст апеляційної скарги побудований на хибному припущенні про те, що кожен окремий доказ повинен самостійно підтверджувати факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Скаржник по черзі ставить під сумнів акт про спільне проживання, відпускний квиток, довіреність, банківські перекази, фотознімки, чеки про придбання майна та інші документи, однак повністю ігнорує той факт, що рішення суду ухвалено на підставі оцінки всієї сукупності доказів, а не окремого документа. Фактично МОУ просить суд апеляційної інстанції здійснити нову оцінку тих самих доказів, які вже були предметом дослідження суду першої інстанції, не наводячи жодного нового доказу та не спростовуючи жодної встановленої судом обставини. Таким чином, доводи апеляційної скарги ґрунтуються виключно на припущеннях щодо недостатності доказів позивача, що суперечить вимогам ч. 6 ст. 81 ЦПК України. 
Представники відповідачів ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Про причини неявки апеляційний суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли.
Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності вказаних учасників справи згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскільки рішення суду першої інстанції фактично оскаржується відповідачем лише в частині задоволення позовних вимог, то відповідно до ст. 367 ЦПК України апеляційним судом в решті рішення суду не переглядається та на предмет законності й обґрунтованості не перевіряється.
Заслухавши пояснення позивача, її представника, а також представника відповідача МОУ, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що у 2023 році позивач ОСОБА_1 познайомилась із військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 та з серпня 2023 року вони почали спільно проживати однією сім`єю як чоловік та дружина, маючи намір у подальшому зареєструвати свої відносини, аж до загибелі ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Від спільного життя у них дітей немає.
Так, згідно з актом комісії КП «УЖК №1» Нововолинської міської ради від 21 листопада 2024 року військовослужбовець ЗСУ ОСОБА_2 під час відпусток проживав разом із позивачем у її квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Як слідує з копії відпускного квитка молодшого сержанта ОСОБА_2 від 25 травня 2024 року № 278, адреса за якою він вибув у відпустку є АДРЕСА_2 .
З результату обстеження комп`ютерної томографії від 13 листопада 2023 вбачається, що ОСОБА_5 її проходив в м. Нововолинськ Волинської обл.
Згідно з випискою АТ КБ «Приватбанк» з особового рахунку на ім`я позивача ОСОБА_1 , протягом 2024 року на її ім`я ОСОБА_2 здійснював регулярні грошові перекази.
07 червня 2024 року ОСОБА_2 в м. Нововолинськ Волинської обл. видав на ім`я позивача генеральну довіреність, яка була нотаріально посвідчена.
Квитанцією та фіскальним чеком підтверджується, що ОСОБА_2 24 та 25 вересня 2024 року придбав коштовну каблучку та прикраси.
Відповідно до членського квитка колективного садовода садівничого товариства масиву «Прикордонник» ОСОБА_2 був власником садового будинку (цегляного).
Факт придбання пральної машини марки «ВЕКО» підтверджується копією товарного чека № 54 від 26 жовтня 2024 року.
Згідно з рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 25 липня 2013 року позивач розірвала шлюб з ОСОБА_6 .
З копій свідоцтв про смерть батьків ОСОБА_2 вбачається, що його батько ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Краматорськ Донецької обл., а матір ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 в м. Краматорськ Донецької обл.
Як слідує з свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , лікарського свідоцтва про його смерть та довідки про причину смерті, він загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 в зоні проведення бойових дій в районі с. Новодарівка Пологівського р-ну Запорізької обл.
Згідно з копією посвідчення НОМЕР_2 ОСОБА_2 був учасником бойових дій.
З наданого позивачем фотознімку вбачається факт розміщення фото молодшого сержанта ОСОБА_2 на Алеї Слави м. Нововолинськ Волинської обл.
Також з наданих позивачем фотознімків підтверджується факт спільного проведення часу з ОСОБА_2 , у тому числі і з дітьми позивача.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції були допитані свідки.
Так, з показань свідка ОСОБА_9 , яка є рідною сестрою позивача слідує, що влітку 2023 року її сестра ОСОБА_10 познайомилась з військовослужбовцем ОСОБА_2 , жителем Донецької області. В кінці літа 2023 року вони почали спільно проживати як чоловік та жінка однією сім`єю в квартирі ОСОБА_11 . ОСОБА_3 допомагав ОСОБА_12 коштами, оплачував комунальні послуги, разом купували техніку в квартиру та речі, ОСОБА_10 готувала йому, разом купували продукти. В квартирі були його одяг, нагороди. Спільно підшукали та купили дачний будинок та робили його ремонт. ОСОБА_10 часто їздила до ОСОБА_3 , а він всі відпустки проводив в м. Нововолинську в квартирі ОСОБА_11 . Мали намір зареєструвати шлюб, а в день його загибелі ОСОБА_10 була на Донбасі, поїхала вітати його з днем народження і вони з ОСОБА_13 мали приїхати разом в м. Нововолинськ, проте, ОСОБА_3 загинув наступного дня після свого дня народження.
Допитана як свідок ОСОБА_14 у своїх показаннях зазначила, що є кумою ОСОБА_2 і саме він їй порадив переїхати з Донецької області в м.Нововолинськ, де проживає позивач, і з якою він її познайомив у грудні 2023 року як зі своєю дружиною. Під час відпусток ОСОБА_3 зупинявся в квартирі де проживає ОСОБА_10 , там були і залишились його речі, одяг, форма, нагороди. Вони спільно вели побут, ходили в гості та приймали гостей, жили дружньою сім`єю. Спільно підібрали дачний будинок та його купили, а потім спільно робили його ремонт. Інна неодноразово їздила до ОСОБА_3 в район де він проходив службу.
Допитаний як свідок ОСОБА_15 зазначив, що ОСОБА_2 разом з дружиною ОСОБА_13 купили у нього дачний будинок, про купівлю якого домовлялась ОСОБА_10 , оскільки її чоловік був на сході країни в складі ЗСУ і мав приїхати у відпустку. Будинок вони купували разом, оформили власність на чоловіка ОСОБА_11 .
Свідок ОСОБА_16 у своїх показаннях вказувала, що має дружні відносини з позивачем і проживає з нею у багатоквартирному будинку в одному дворі. Влітку 2024 року вона познайомилась з ОСОБА_2 в квартирі ОСОБА_11 , куди вона її запросила бо ОСОБА_3 приїхав у відпустку, оскільки перебував в складі ЗСУ на війні. Бачила їх разом з ОСОБА_13 і її дітьми за різних обставин, і в дворі будинку, і в місті, і вдома у неї, і на дачі, яку ОСОБА_10 разом з ОСОБА_3 купила і робила ремонт, кошти на який висилав ОСОБА_3 . Останній допомагав ОСОБА_12 коштами, купував техніку в квартиру, оплачував комунальні послуги, а ОСОБА_10 купувала продукти і готувала йому, а коли він був на службі то Новою поштою висилали необхідні речі та неодноразово до нього їздила де він проходив службу. Євген восени 2024 року купив ОСОБА_12 каблучку і зробив пропозицію вийти заміж, на що ОСОБА_10 погодилась, планували узаконити шлюб, проте не встигли, оскільки ОСОБА_3 загинув відразу після свого дня народження, коли ОСОБА_10 була в його частині і чекала його виходу з нуля. Вони жили дружно, як чоловік і жінка, любили одне одного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15 ЦК України, ч.1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне, факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат, спільний бюджет, спільне харчування, купівля майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.
Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
За наявності спору про право суд у порядку позовного провадження може розглядати справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в тому числі й факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню, це: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки.
Верховний Суд у своїй постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17 зазначив, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово- експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин.
Наведене вище повністю узгоджується із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 25 вересня 2024 року у справі № 461/8250/20.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі № 524/10054/16.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц також наголошувала, що періодичний спільний відпочинок не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні ст. 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї. Без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, спільний відпочинок осіб не є достатнім для визнання факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Крім того, факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі №543/563/22).
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
У справі, яка переглядається, частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем доведено факт її проживання з ОСОБА_2 як чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу у період з серпня 2023 року і до дня смерті ОСОБА_2 , а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Сукупність наявних у справі доказів, які узгоджуються також і з показаннями допитаних судом свідків свідчить про те, що між жінкою та чоловіком склалися та мали місце відносини, які притаманні подружжю. Як правильно встановив суд, після загибелі ОСОБА_2 саме у позивача знаходилися його особисті документи, медичні документи, військові документи та особисті речі. Також судом було встановлено, що місцем проведення відпусток ОСОБА_2 була адреса проживання позивача, що підтверджується відпускним квитком. Матеріали справи також містять відомості про систематичне перерахування ОСОБА_2 грошових коштів на користь позивача, придбання майна для спільного користування, наявність спільних фотознімків, , що підтверджують ведення сторонами спільного побуту та існування між ними фактичних сімейних відносин. У вересні 2024 року (на річницю їхнього спільного проживання) ОСОБА_2 придбав каблучку та зробив ОСОБА_1 пропозицію одруження, що підтверджується як письмовими доказами, так і показаннями свідків. Факт планування шлюбу додатково свідчить про сприйняття сторонами своїх відносин саме як сімейних, а не як дружніх чи побутових. Крім того, ОСОБА_2 за життя видав на ім`я позивача нотаріально посвідчену довіреність із надзвичайно широким обсягом повноважень щодо представництва його інтересів у державних органах, установах та організаціях. Видача такої довіреності військовослужбовцем, який проходив службу в умовах воєнного стану та виконував бойові завдання, не може розцінюватися як звичайний цивільно-правовий правочин між сторонніми особами. Навпаки, зазначена обставина свідчить про особливий рівень довіри між сторонами та підтверджує існування між ними сталих сімейних відносин.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про часткове задоволення позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.
Обставини, на які посилався представник відповідача в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та не потребують повторної оцінки апеляційним судом, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду, фактично зводяться до переоцінки доказів, а також власного тлумачення правових норм. 
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення суду та відсутність підстав для його скасування.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Рішення Володимирського міського суду Волинської області від 30 березня 2026 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: