ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

08 липня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 734/4959/24
Головуючий у першій інстанції – Бараненко С. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1428/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Луговця О.А. (головуючий), Висоцької Н.В., Стельмаха А.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 
відповідач Військова частина НОМЕР_1 

особа, яка подала апеляційну скаргу, ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (письмове провадження) апеляційну скаргу ОСОБА_1 рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2026 року (суддя – Бараненко С.М., місце ухвалення – селище Козелець, дата складання повного рішення – 09.04.2026) у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому з урахуванням збільшення розміру позовних вимог просив стягнути на його користь з відповідача безпідставно набуті кошти в сумі 61631,88 грн, інфляційні втрати за час прострочення виконання зобов`язання в сумі 12056,33 грн, 3% річних за користування чужими коштами в сумі 3386,84 грн, за загальною сумою 77075,05 грн, а також судові витрати.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на підставі виконавчого напису №1947, виданого 13.11.2020 Державним нотаріусом Остерської районної державної нотаріальної контори Велігошою Л.М., було звернуто стягнення з ОСОБА_1 перед Військовою частиною НОМЕР_1 у розмірі 61222,69 грн.
На підставі даного виконавчого напису нотаріуса та заяви Військової частини НОМЕР_1 Козелецьким відділом державної виконавчої служби у Чернігівському районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №70938856, де стягувачем виступає Військова частина НОМЕР_1 , боржником є ОСОБА_1 , заборгованість складає 61222,69 грн.
23 січня 2024 року Козелецьким районним судом Чернігівської області було винесено рішення, залишене без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 12.08.2024, по цивільній справі №734/5358/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання зазначеного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, яким позов задоволено та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за номером 1947, вчинений 13 листопада 2020 року державним нотаріусом Остерської державної нотаріальної контори Велігошею Л.М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 заборгованості в сумі 61222,69 грн.
Козелецьким ВДВС винесена постанова про закінчення виконавчого провадження №70938856, згідно якої залишок нестягненої суми за виконавчим документом складає 5713,07 грн, сума стягнутого виконавчого збору становить 6122,26 грн.
У зв`язку з цим, позивач вважає, що грошові кошти в сумі 61631,88 грн за скасованим судовим рішенням було отримано Військовою частиною НОМЕР_1 необгрунтовано і безпідставно, добровільно кошти відповідач не повертає, а тому повинен додатково сплатити компенсаційні виплати (інфляційні втрати, 3% річних), передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, що й змусило позивача звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2026 року у задоволенні даного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, інфляційних втрат та 3% річних відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги скаржника, а також стягнути з відповідача судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги позивача узагальнено зводяться до того, що рішення суду першої інстанції є незаконним, таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. 
Апелянт вказує, що суд першої інстанції дійшов помилково висновку про відмову у позові у зв`язку його пред`явленням до неналежного відповідача, а використана судом інформація про те, що розпорядником коштів, у тому числі і від відшкодування збитків, є Міністерство оборони України, а не Військова частина НОМЕР_1 , не є належним доказом у даній справі.
Скаржник наголошує, що саме Військова частина НОМЕР_1 була ініціатором та в подальшому стягувачем у виконавчому написі нотаріуса, за яким і отримала від позивача в порядку примусового виконання грошові кошти, які наразі незаконно утримує внаслідок скасування цього виконавчого напису нотаріуса судовим рішенням. При цьому, в первинно поданих нотаріусу документах Військова частина НОМЕР_1 не зазначала про надходження їй стягуваних коштів на якийсь рахунок Сухопутних військ чи Міністерства оборони України.
Позивач акцентує увагу, що доводи Військової частини НОМЕР_1 про її неналежний статус відповідача вже були предметом перевірки Чернігівського апеляційного суду при розгляді справи №734/5538/23, але суд апеляційної інстанції у постанові від 12.08.2024 виснував їх хибними, оскільки виконавчий напис нотаріуса, яким порушено права позивача, було вчинено на користь військової частини. 
Відповідач у встановлений строк подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач зазначає, що рішення місцевого суду є законним, об`єктивним і справедливим, а викладені в апеляційній скарзі аргументи безпідставними й необгрунтованими, оскільки розпорядником коштів по відшкодуванню збитків є Міністерство оборони України, а не Військова частина НОМЕР_1 .
Також зазначає, що про факт нестачі майна, притягнення за це ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності і її розмір позивач був обізнаний, документально підтверджується, у зв`язку з чим у Військової частини НОМЕР_1 були наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 спричиненої державі шкоди в сумі 61903,46 грн і ці підстави не відпали. При цьому, сам по собі факт визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса, не означає, що відсутні підстави для стягнення військовою частиною з колишнього військовослужбовця завданої шкоди, у зв`язку з чим у даному випадку ст. 1212 ЦК України застосуванню не підлягає.
Крім того звертає увагу, що ані Козелецький районний суд Чернігівської області, ані Чернігівський апеляційний суд, розглядаючи справу №734/5358/23 не застосували заходи забезпечення позову ОСОБА_1 шляхом зупинення стягнення за оскаржуваним виконавчим написом нотаріуса, а також не вказали у судових рішеннях про необхідність повернення стягнутих з ОСОБА_1 коштів, хоча були обізнані про їх примусове стягнення.
Відповідач вважає, що оскільки жодних зобов`язань перед позивачем не має, то відсутні й підстави для застосування до військової частини санкцій за несвоєчасне виконання таких зобов`язань.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до такого висновку.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1). Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (ч. 3). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 5).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має правоскасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом у справі встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 
Відповідно до копії наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.09.2018 №1526 про підсумки проведення розслідування за фактом виявлення нестачі матеріальних засобів при передачі посади старшини НОМЕР_2 навчальної батареї навчального зенітного ракетно-артилерійського дивізіону старшиною ОСОБА_1 , виявлено нестачу матеріальних засобів речової служби, про що складено довідку-розрахунок. Загальна сума нанесення державі збитків внаслідок нестачі речового майна склала 61903,46 грн (а.с. 37-39, 45 т. 1).
Згідно з копією наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 21.09.2018 №227, старшину ОСОБА_1 , звільненого наказом командира 1121 навчального зенітного ракетно-артилерійського полку (по особовому складу) від 13.07.2018 №79-РС з військової служби у запас за підпунктом «д» (через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків), вважати таким, що 30.08.2018 справи та посаду здав, направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; з 21.09.2018 виключити зі списків складу частини та всіх видів забезпечення; провести відрахування вартості виданих предметів речового майна, строк носіння яких не закінчився, з урахуванням зносу, в сумі 7059,50 грн (а.с. 43 т. 1).
Постановою Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, і до нього застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2465,00 грн (а.с. 150 т. 1).
У витягу з книги обліку нестач №76 за 2018 рік військової частини НОМЕР_1 (речова служба) зазначено: згідно з записом від 19.09.2018, за наказом командира в/ч НОМЕР_1 №1526 розмір нестачі 61903,46 грн, які вирішено стягнути з винних; згідно з записом від 21.09.2018, на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 №227 розмір нестачі 7059,50 грн, які вирішено стягнути з винних; станом на 01.10.2018 та станом на 01.01.2019 загальна сума нестачі 68962,96 грн, яку вирішено стягнути з винних (а.с. 55 т. 1).
У витягу з книги обліку грошових стягнень та нарахувань №275 за 2018р. стосовно старшини ОСОБА_1 вказано таке: згідно з записом від 19.09.2018, за наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 19.09.2018 №1526 підлягає стягненню 61903,46 грн; згідно з записом від 21.09.2018, на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 підлягає стягненню 7059,50 грн; згідно з записом від 21.09.2018, на підставі РВ №360 стягнено 7740,27 грн, залишок до стягнення – 61222,69 грн (а.с.34, 54 т. 1). 
Така ж сума боргу значиться і у витягу з книги обліку грошових стягнень та нарахувань за 2019-2022 роки (а.с. 42, 46, 47 т.1).
У витягу з книги обліку грошових стягнень та нарахувань №257 за 2023р. значиться, що за цей рік з ОСОБА_1 стягнуто 15415,10 грн, залишок до стягнення 45807,59 грн (а.с.36 т. 1).
У витягу з роздавальної відомості грошового забезпечення №366 за вересень 2018р. на старшину ОСОБА_1 вказано, що крім нарахувань посадового окладу, надбавок, компенсацій, премій тощо, з нього відраховано аліменти та за заподіяну шкоду 7740,27 грн (а.с. 40 т. 1).
За заявою Військової частини НОМЕР_1 постановою Козелецького ВДВС відкрито виконавче провадження ВП №70938856 з примусового виконання виконавчого напису №1947, виданого 13.11.2020 Державним нотаріусом Остерської районної державної нотаріальної контори Велігоша Л.М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 боргу в сумі 61222,69 грн (а.с. 33 т. 1).
Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 23 січня 2024 року по цивільній справі №734/5358/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання зазначеного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позов задоволено: визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за номером 1947, вчинений 13 листопада 2020 року державним нотаріусом Остерської державної нотаріальної контори Велігошею Л.М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 заборгованості в сумі 61222,69 грн; стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 1073,60 грн судового збору (а.с. 20-22 т. 1).
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 23 січня 2024 року – без змін (а.с. 62-66 т. 1).
У зв`язку з скасуванням виконавчого документу згідно рішення Козелецького районного суду Чернігівської області №734/5358 від 23.01.2024, Козелецьким ВДВС 27.09.2024 винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП №70938856, згідно якої залишок нестягненої суми за виконавчим документом складає 5713,07 грн, сума стягнутого виконавчого збору становить 6122,26 грн (а.с. 19 т. 1).
У витягу з книги обліку грошових стягнень та нарахувань №260 за 2024р. значиться, що за цей рік з ОСОБА_1 стягнуто 40094,52 грн, залишок до стягнення 5713,07 грн (а.с.53 т. 1).
За інформацією командування Сухопутних військ Збройних Сил України від 24.01.2024 «Щодо реквізитів рахунків для перерахування власних надходжень» надходження бюджетних установ від видів 1.4.5 (відшкодування збитків) та 1.4.6. (за носіння речового майна) менше встановлених термінів) на рахунок НОМЕР_3 (КПКВ 2101020) (а.с. 50-52 т. 1).
30.09.2024 ОСОБА_1 на адресу Військової частини НОМЕР_1 направлено скаргу-вимогу про повернення грошових коштів, у якій просить на підставі ст. 1212 ЦК України сплатити йому кошти в сумі 55509,62 грн, якими військова частина незаконно користується, а також 6122,26 грн стягнутого виконавчого збору, упродовж 10 днів, інакше вимушений буде звертатися за захистом свого права до суду (а.с. 23-24 т. 1).
Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 лютого 2025 року провадження у справі було закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (а.с. 72-73 т. 1).
За апеляційною скаргою ОСОБА_1 постановою Чернігівського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року вказана ухвала Козелецького районного суду Чернігівської області від 26.02.2025 скасована, а справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 113-115 т. 1).
Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2025 року відмовлено в об`єднанні в одне провадження зустрічного позову відповідача Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення заподіяної державі шкоди з первісним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів (а.с. 178-179 т. 1).
За довідкою №470/24 з відомчого обліку Міністерства оборони України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Військова частина НОМЕР_1 має правовий статус юридичної особи, дата внесення даних щодо суб`єкта до ЄДР 15.12.1998 (а.с. 103, 161, 210, 217 т. 1).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Главою 83 ЦК України унормовано набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.
Відповідно до ч. 1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).
Згідно з ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
У ст. 1215 ЦК України встановлено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (засада змагальності цивільного судочинства).
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, інфляційних втрат та 3% річних, суд першої інстанції виходив з того, що у даній справі позивач пред`явив позовну вимогу до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, розпорядником яких є Міністерство оборони України, а тому позов пред`явлено до неналежного відповідача Військової частини НОМЕР_1 . Пред`явлення ж позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові й спір не може бути вирішено по суті.
Однак апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
З аналізу положень ст. 13 ЦПК України вбачається, що суд зобов`язаний вирішити справу за тим зверненням особи, що пред`явлене, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому (принцип диспозитивності цивільного судочинства).
Згідно з ч.1 ст. 48 ЦПК сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. 
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України).
Відповідач – це особа, яка на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. 
Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем (див. постанову Верховного Суду від 09 січня 2023 року у справі №402/586/17).
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови – підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, – належного відповідача. 
Отже, неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. 
В основу висновку про те, що Військова частина НОМЕР_1 є неналежним відповідачем у спорі, суд першої інстанції послався на інформацію ІНФОРМАЦІЯ_2 від 21.04.2024, згідно якої розпорядником коштів, у тому числі від видів 1.4.5 (відшкодування збитків), є Міністерство оборони України (а.с. 50-52 т. 1).
Однак, такий висновок місцевого суду є помилковим, оскільки згідно п. 1.4.5 Додатку «Перелік власних надходжень бюджетних установ Міністерства оборони України за групами та видами надходжень» до Положення про облік та використання коштів спеціального фонду державного бюджету в Міністерстві оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03.08.2016 №400, кошти, отримані за рахунок відшкодування винними особами матеріальних збитків, завданих державі втратою, псуванням, знищенням, нестачею, розкраданням, незаконними витратами майнових цінностей, втратою чи знеціненням грошових документів, нестачею, розкраданням, понаднормативними втратами дорогоцінних металів, дорогоцінних каменів та інших валютних цінностей, - є надходженнями самих бюджетних установ від реалізації в установленому порядку майна (крім нерухомого майна).
Перерахування коштів на рахунки Міністерства оборони України здійснюється розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня до 25 числа кожного місяця.
В означеній інформації командування Сухопутних військ Збройних Сил України від 21.04.2024 також ідеться про те, що спочатку кошти від видів 1.4.5 (відшкодування збитків) є надходженням бюджетних установ (військових частин), а вже потім ці кошти бюджетними установами (військовими частинами) перераховуються на рахунки розпорядників вищого рівня.
При цьому, апеляційний суд вважає слушними доводи апелянта, що саме за заявою Військової частини НОМЕР_1 було вчинено виконавчий напис нотаріуса про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за невідшкодовані державі збитки і таким стягувачем була Військова частина НОМЕР_1 , на користь якої в ході примусового виконання перераховувались утримані з ОСОБА_1 кошти.
Прикметно, що саме Військова частина НОМЕР_1 виступала й ініціатором пред`явлення зустрічного позову до ОСОБА_1 про стягнення залишку суми заборгованості, в об`єднанні якого з первісним судом було відмовлено.
Та обставина, що отримані на відшкодування збитків грошові кошти Військова частина НОМЕР_1 перераховує зі своїх спеціальних рахунків розпоряднику бюджетних коштів вищого рівня (головний розпорядник -Міністерство оборони України) не свідчить про те, що у даному спорі Військова частина НОМЕР_1 не є зобов`язаною за вимогою особою і не повинна відповідати за пред`явленим позовом.
Крім того, Військова частина НОМЕР_1 має статус юридичної особи, а відтак може виступати стороною в цивільному процесі.
Отже, у даній справі є застосовним принцип «хто отримав кошти – той і повинен їх повернути».
Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з аргументами позивача і вважає, що за встановлених обставин суд першої інстанції порушив норми процесуального права й дійшов хибного висновку про неналежний статус Військової частини НОМЕР_1 як відповідача у даній справі.
Вирішуючи ж позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 безпідставно набутих коштів, нарахованих інфляційних втрат та 3% річних, апеляційний суд зважує на наступне.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Як вищезазначалось, за змістом положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1). Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2). Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч. 3).
У постанові від 12 жовтня 2021 року в справі №910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Відтак, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Під відсутністю правовою підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбачено законом, іншими правовими актами чи правочином.
За матеріалами справи, рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 23 січня 2024 року, залишеного без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року, задоволено позов ОСОБА_1 і визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за номером 1947, вчинений 13 листопада 2020 року державним нотаріусом Остерської державної нотаріальної контори Велігошею Л.М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 заборгованості в сумі 61222,69 грн (справа №734/5358/23). 
Тому, оскільки правова підстава, за якою Військова частина НОМЕР_1 стягнула з ОСОБА_1 грошові кошти, – виконавчий напис нотаріуса – перестала існувати, внаслідок визнання судовим рішенням виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, то такі отримані військовою частиною кошти стали носити характер безпідставно набутих, у зв`язку з чим позивач має право на їх повернення в порядку ст. 1212 ЦК України, а у відповідача виникає обов`язок по відшкодування незаконно утримуваних коштів.
Апеляційний суд відхиляє аргументи Військової частини НОМЕР_1 про наявність у неї підстав для стягнення з ОСОБА_1 спричиненої державі шкоди в сумі 61903,46 грн і що ці підстави не відпали, а сам по собі факт визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса, не означає відсутності підстав для стягнення військовою частиною з колишнього військовослужбовця завданої шкоди. Адже, після 12 серпня 2024 року, коли судом апеляційної інстанції було залишено в силі рішення суду першої інстанції про визнання таким, що не підлягає виконавчий напис нотаріуса, Військова частина НОМЕР_1 з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 вищевказаної суми завданої державі шкоди не зверталась і відповідний судовий акт з цього приводу відсутній. Сама ж лише наявність у Військової частини НОМЕР_1 документів, якими вона обгрунтовує спричинену шкоду, не є достатньою й безспірною правовою підставою для покладення на ОСОБА_1 обов`язку по її відшкодуванню, оскільки позивач її оспорює.
Також не є слушними доводи відповідача, що суди обох інстанцій, розглядаючи справу №734/5358/23 не застосували заходи забезпечення позову ОСОБА_1 шляхом зупинення стягнення за оскаржуваним виконавчим написом нотаріуса, а також не вказали у судових рішеннях про необхідність повернення стягнутих з ОСОБА_1 коштів, оскільки ці обставини не випливають із положень ст. 1212 ЦК України, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2).
Зважаючи, що Військова частина НОМЕР_1 на направлену ОСОБА_1 скаргу-вимогу про повернення грошових коштів не відреагувала, в добровільному порядку безпідставно отримані кошти не повернула, то наявні передумови й для стягнення з відповідача на користь позивача компенсацій за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Можливість застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України до правовідносин, які випливають зі ст. 1212 ЦК України, підтверджена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 07 лютого 2024 року у справі №910/3831/22.
Даючи оцінку розміру пред`явлених ОСОБА_1 до стягнення з Військової частини НОМЕР_1 сум безпідставно набутих коштів та нарахованих компенсаційних виплат, апеляційний суд виходить із такого.
Як вбачається з постанови Козелецького ВДВС про відкриття виконавчого провадження ВП №70938856 від 07.02.2023, на підставі виконавчого напису №1947, виданого 13.11.2020 Державним нотаріусом Остерської районної державної нотаріальної контори Велігоша Л.М., із ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 стягувалась заборгованість у сумі 61222,69 грн (а.с. 33 т. 1).
У постанові Козелецького ВДВС про закінчення виконавчого провадження ВП №70938856 від 27.09.2024 зазначено, що залишок нестягненої суми за виконавчим документом складає 5713,07 грн, сума стягнутого виконавчого збору становить 6122,26 грн (а.с. 19 т. 1).
Отже, у ході примусового виконання державним виконавцем із ОСОБА_2 на користь Військової частини НОМЕР_1 було фактично утримано 55509,62 грн (61222,69 – 5713,07).
Зазначення позивачем у розрахунку про стягнення з відповідача суми 6122,26 грн (виконавчий збір) є безпідставним, оскільки дані кошти не були отримані Військовою частиною НОМЕР_1 , а їх правова природа регламентована ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження».
Так, згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Водночас у ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
За таких обставин, із Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 55509,62 грн безпідставно набутих коштів, а утриманий із ОСОБА_1 виконавчий збір в сумі 6122,66 грн повинен бути повернутий позивачу за рахунок коштів Державного бюджету України.
У зв`язку з цим, підлягають коригуванню й нараховані позивачем відповідачу компенсаційні виплати, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України.
При цьому, апеляційний суд зауважує, що вказані виплати необхідно обраховувати не за період з 24 січня 2024 року по 26 листопада 2025 року, як то вказує позивач у заяві про збільшення позовних вимог (а.с. 193-195 т. 1), а з 12 серпня 2024 року (дата набрання законної сили судового рішення про визнання виконавчого документа, таким що не підлягає виконанню) по 26 листопада 2025 року.
Отже, за вказаний період виходячи з суми боргу 55509,62 грн та 472 днів прострочення зобов`язання зі сплати:
- 3% річних становитимуть 2153,47 грн (55509,62 грн х 472д х 3% : 365д); 
- інфляційні втрати становитимуть 8471,51 грн (55509,62 х 100,6% х 101,5% х 101,8% х 101,9% х 101,4% х 101,2% х 100,8% х 101,5% х 100,7% х 101,3% х 100,8% х 99,8% х 99,8% х 100,3% х 100,9% – 55509,62).
Відтак, загальна сума коштів, яка підлягає стягненню з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 за даним позовом становить 66134,60 грн, з яких: 55509,62 грн – безпідставно набуті кошти, 8471,51 грн – інфляційні втрати, 2153,47 грн – 3% річних.
У зв`язку з цим апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.
Таким чином, враховуючи означене, на основі всебічно, повно й об`єктивно з`ясованих обставин, що мають значення для справи і на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, визначивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та норми права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів у відповідності до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України висновлює про необхідність скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову з вищенаведених підстав.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать й витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:  1) у разі задоволення позову - на відповідача;  2) у разі відмови в позові - на позивача;  3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Апеляційним судом апеляційну скаргу позивача та його позовні вимоги задоволено частково, що становить 85,81% від ціни позову (з урахуванням збільшення). 
При подачі позову ОСОБА_1 не був сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн, на що суд першої інстанції не звернув увагу.
Тому, з огляду на часткове задоволення позову, за розгляд справи в суді першої інстанції на користь держави підлягає стягненню судовий збір: із Військової частини НОМЕР_1 – 1039,33 грн (1211,20 грн х 85,81%), із ОСОБА_1 – 171,87 грн (1211,20 грн х 14,19%).
Також позивач у заяві про збільшення позовних вимог клопотав про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 25000,00 грн, але в установлені ч. 8 ст. 141 ЦПК України строки доказів на понесення цих судових витрат не подав, у зв`язку з чим вони між сторонами не розподіляються.
Крім того, на підставі ст. 133, 137, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з апеляційним розглядом справи.
Так, позивачем за апеляційне оскарження ухвали про закриття провадження у справі сплачено 484,48 грн судового збору (а.с. 90 т. 1) та за апеляційне оскарження судового рішення 1453,44 грн судового збору (а.с. 8 зворот т. 2), а всього – 1937,92 грн судового збору.
Професійна правнича допомога, надана відповідачу у зв`язку з поданням апеляційної скарги, становить 18000,00 грн, що підтверджується наявними у справі доказами: договором про надання професійної правничої допомоги №37/06 від 15.04.2026, укладеним між ОСОБА_1 і адвокатом Задорожньою О.І. (а.с. 240 т. 1), Актом №1 приймання-передачі наданої правової допомоги за договором від 15.04.2026, у якому зазначено склад, обсяг та види наданих адвокатом послуг (формування правової позиції при ознайомленні з документами, підготовка апеляційної скарги, ознайомлення з відзивом відповідача та доданих до нього документів, представництво адвоката в апеляційному суді) та фіксований розмір гонорару у 18000,00 грн (а.с. 239 зворот т. 1), адвокатським ордером від 06.05.2026 (а.с. 241 т. 1), копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 239 зворот т. 1).
При цьому, апеляційний суд враховує, що до понесених сторонами витрат на професійну правову допомогу адвоката відносяться як оплачені, так і ті, що будуть оплачені ними у майбутньому, що відповідає умовам договору та усталеній практиці Верховного Суду (постанови від 27.07.2022р. у справі №686/28627/18, від 15.06.2021р. у справі №159/5837/19, від 03.10.2019р. у справі №922445/19 та Європейського суду з прав людини (п.115 рішення в справі «Бєлоусов проти України від 07.11.2013р»).
Прикметно, що відповідачем не було подано заперечень чи клопотань про зменшення пред`явлених відповідачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Водночас, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 02.06.2014р.); відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (рішення у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р). Наведене також узгоджується й з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12.05.2020р. у справі №904/4507/18,  де ВП ВС зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
З урахуванням вищенаведеного, слід виснувати, що не є обов`язковими для суду договірні зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що супровід даної справи не потребував від адвоката вивчення великого обсягу фактичних даних, регулювання даної категорії справ здійснюється невеликим обсягом нормативно-правових актів, справа є малозначною (за ціною позову, за складністю) та розглядалась апеляційним судом у письмовому провадженні, у зв`язку з чим юридичний супровід у цій справі не вимагав від адвоката значного обсягу правової та технічної роботи.
Тому, колегія суддів дійшла висновку, що заявлена позивачем сума судових витрат на правничу допомогу у розмірі 18000,00 грн є завищеною і непропорційною до предмета спору, його складності та фактичної потреби в затраченному часі на надання послуги.
У зв`язку з цим, з огляду на критерії співмірності, розумності, обгрунтованості та пропорційності, витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідача, слід зменшити з 18000,00 грн до 5000,00 грн, що забезпечить справедливий баланс між інтересами сторін.
Отже, зважаючи на часткове задоволення апеляційної скарги (на 85,81%), за апеляційний перегляд справи з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у сумі 1662,93 грн (1937,92 грн х 85,81%) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4290,50 грн (5000,00 грн х 85,81%).
Керуючись ст. 141, 367-369, 374, п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, 

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2026 року – скасувати.
Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів – задовольнити частково. 
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в сумі 55509,62 грн, інфляційні втрати в сумі 8471,51 грн та 3% річних у сумі 2153,47 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь держави 1039,33 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 171,87 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 1662,93 грн судового збору та 4290,50 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.А. Луговець
Судді Н.В. Висоцька
А.П. Стельмах