ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року
м. Київ

справа № 623/3047/19
провадження № 61-5352св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
відповідачі: держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державна казначейська служба України, 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 2023 року у складі судді Хаустової Т. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2024 року у складі колегії суддів Агєєва О. В., Корчистої О. І., Тимченко О. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 
та ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом під час проведення антитерористичної операції.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в якому вона постійно проживала до початку збройного конфлікту. Протягом періоду з літа 2014 року до серпня 2015 року під час проведення антитерористичної операції (далі - АТО), внаслідок скоєних неодноразово артилерійських обстрілів (терористичних актів) належний ОСОБА_1 на праві власності житловий будинок був повністю знищений внаслідок прямого влучання бойових снарядів. Для проживання він не придатний, що підтверджується актом від 20 жовтня 2015 року.

З метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, який охопив територію Донецької та Луганської області, ще влітку 2014 року ОСОБА_1 покинула своє постійне місце проживання та перемістилась в с. Кам`яна Яруга Чугуївського району Харківської області. Восени 2014 року вона переїхала 
до м. Шостка Сумської області, а у вересні 2015 року - до м. Ізюм Харківської області, де залишилася проживати.

17 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про скоєння злочину, 
а саме терористичного акту, до ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях.

Листом від 12 листопада 2018 року СВ 2-го управління (з дислокацією 
у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях за № 78/2/13-5057нт ОСОБА_1 був надісланий витяг з ЄРДР щодо кримінального провадження за № 22018050000000229, відповідно до якого досудове розслідування за фактом пошкодження житлового будинку ОСОБА_1 проводиться вказаним слідчим відділом, правова кваліфікація вчиненого злочину за частиною першою статті 258 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

04 червня 2019 року слідчий СВ 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях, встановивши, що житловий будинок ОСОБА_1 був знищений повністю та що вчинений терористичний акт призвів до заподіяння значної майнової шкоди ОСОБА_1 , перекваліфікував кримінальне правопорушення по вказаному кримінальному провадженню № 22018050000000229 з частини першої статті 258 КК України на частину другу статті 258 КК України.

28 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Донецької обласної військово-цивільної адміністрації із заявою на отримання компенсації за зруйноване житло та проханням прийняти зруйноване житло ОСОБА_1 . Однак їй було відмовлено у прийнятті заяви щодо зруйнованого внаслідок проведення АТО житла та виплаті компенсації, що підтверджується листом Департаменту з питань цивільного захисту, мобілізаційної та оборонної роботи Донецької обласної державної адміністрації від 05 лютого 2019 року № Б-0013/1.1/106-19/0.422-30.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 1002-р затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей. На виконання цього розпорядження Кабінету Міністрів України головою Донецької обласної державної адміністрації видано розпорядження від 05 січня 2015 року № 1 «Про створення штабу з організації відновлення об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області».

Житло ОСОБА_1 було розташоване в районі проведення АТО, було пошкоджено в період проведення АТО та внаслідок скоєння терористичного акту.

Позивачка вказувала, що у зв`язку з тим, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, майно яких було зруйноване під час проведення АТО у Донецькій та Луганській областях внаслідок скоєння терористичного акта відсутні, із системного аналізу Кодексу цивільного захисту України та Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини, відповідно до частини дев`ятої статті 10 ЦПК України, до спірних правовідносин щодо відшкодування ОСОБА_1 шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження житла терористичним актом, а саме щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму статті 86 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується із статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 грудня 2018 року № 335 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» затверджено показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розраховані станом на 01 жовтня 2018 року), зокрема, по Донецькій області вартість 1 кв. м загальної площі квартир, будинку (з урахуванням ПДВ), затверджена на рівні 12 446,00 грн.

Враховуючи, що згідно з договором купівлі-продажу від 22 березня 1988 року 
та технічного паспорту на житловий будинок, що належить на праві власності 
ОСОБА_1 , має загальну площу 40,6 кв. м, тому ціна позову складає: 
12 446,00 грн х 40,6 кв. м = 505 307,60 грн, які позивачка просила стягнути з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого Ізюмським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Харків).

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області ухвалою від 10 лютого 
2022 року залучив до участі у справі правонаступників позивачки - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області рішенням від 03 жовтня 
2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду 
від 27 березня 2024 року, відмовив у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди керувалися тим, що позивачами не доведено, що руйнування майна відбулася саме внаслідок дій держави України, тому справа не стосується права на відшкодування майнової шкоди, завданої саме відповідачем. Жодних причинно-наслідкових зв`язків між проведенням АТО та руйнуванням майна позивача судом не встановлено. Обставин порушення державою Україною негативного конвенційного обов`язку для відшкодування матеріальної шкоди (за порушення права власності, якщо саме держава знищила чи пошкодила майно особи) в позовній заяві ОСОБА_1 не зазначила.

Також апеляційний суд вказав, що ОСОБА_1 не зазначала про те, що держава Україна до того моменту, як відбулося руйнування її майна внаслідок артилерійського обстрілу, знала про можливість обстрілу з боку незаконних збройних формувань та могла вжити, але не вжила заходи, які б усунули ризик для її майна. Отже, встановлені обставини справи не підтверджують порушення державою Україною обов`язку позивача щодо вжиття належних заходів та недопущення руйнування будинку позивача внаслідок артилерійського обстрілу.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

12 квітня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2024 року у цій справі, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , посилається
на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц від 04 вересня 2019 року 
у справі № 265/6582/16-ц, та постановах Верховного Суду від 04 березня 
2020 року у справі № 237/557/18-ц, від 18 березня 2020 року у справі 
№ 757/43306/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 757/45419/16, 
від 16 грудня 2020 року у справі № 757/37203/16-ц, від 09 червня 2021 у справі 
№ 761/27648/19, від 20 січня 2023 року у справі № 265/6582/16-ц, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Заявник зазначає, що відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аргументи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу Кабінет Міністрів України вказує на обґрунтованість рішення судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення а ухвалені судові рішення без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 29 липня 2024 року у складі колегії суддів 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 березня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 була власником будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі продажу від 22 березня 1988 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Горлівської державної нотаріальної контори Литвиненко Н. В. та зареєстровано в реєстрі за № 749.

Згідно з даними технічного паспорту від 02 березня 1988 року житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 40,6 кв. м, житловою площею 16,5 кв. м складається з однієї жилої кімнати, двох коридорів та кухні.

З паспорту серія НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . У матеріалах справи також міститься довідка внутрішньо переміщеної особи від 14 березня 2017 року № 0000140495, згідно з якою ОСОБА_1 була внутрішньо переміщеною особою та фактично проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

З копії листа заступника начальника слідчого відділу 2 управління (з дислокацією 
у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 12 листопада 2018 року № 78/2/13-5057пт вбачається, що за заявою 
ОСОБА_1 внесені відомості до ЄРДР за № 22018050000000229 
від 09 листопада 2018 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 258 КК України. 

Згідно з витягом з ЄРДР № 22018050000000229 від 09 листопада 2018 року внаслідок обстрілу протягом 2014-2015 років з боку незаконних збройних формувань терористичної організації «Донецька народна республіка» м. Горлівка, було пошкоджено будинок за адресою АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 та будинок за адресою: АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_2 .

Відповідно до листа слідчого відділу 2 управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 04 червня 
2019 року № 78/2/13-1904пт вбачається, що кримінальне правопорушення було перекваліфіковано з частини першої статті 258 КК України на частину другу статті 258 КК України. Також повідомлено, що в рамках кримінального провадження 
на той час жодній особі не повідомлено про підозру, досудове розслідування 
у вказаному кримінальному провадженні триває (т. 1, а. с. 27).

28 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Донецької обласної державної адміністрації, обласної військово-цивільної адміністрації, про надання грошової компенсації за її зруйноване житло за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі передбаченому частиною десятою статті 86 Кодексу цивільного захисту України протягом 30 днів з моменту отримання цієї заяви та прийняти об`єкт - її зруйноване житло за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 29).
На звернення ОСОБА_1 . Департаментом з питань цивільного захисту, мобілізаційної та оборонної роботи Донецької обласної державної адміністрації повідомлено, що у облдержадміністрації, обласної військово-цивільної адміністрації відсутні правові підстави для прийняття її житла, зруйнованого внаслідок проведення АТО, та виплати компенсації за нього (т. 1, а. с. 30-33).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частина перша статті 400 ЦПК України визначає, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 

Відшкодування майнової та моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

У статті 270 ЦК України визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

За змістом частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частини першої-третьої статті 319 ЦК України).

Згідно із статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (частина перша статті 1 Першого протоколу до Конвенції).

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають 
і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції передбачають, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави з гарантування прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки: держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може полягати у прийнятті законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпеченні реальних умов для реалізації прав.

За певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язане з майновим інтересом (див. mutatis mutandisрішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року в справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49,50).

Тобто особа, яка має майновий інтерес, може розглядатися як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Велика Палата Верховного Суду в постанови від 12 травня 2022 року в справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20) зазначила, що згідно з Конвенцією держава-учасниця несе відповідальність лише за власні дії чи бездіяльність щодо виконання негативних і позитивних (матеріальних, процесуальних) обов`язків із гарантування конвенційних прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Якщо держава поширювала її юрисдикцію на відповідну територію, де сталося стверджуване порушення права, обставини (факти) невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації певного з наведених обов`язків для притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї треба чітко встановити.

У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала її конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).

У цій справі позивачка звернулася до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок знищення належного їй нерухомого майна, що знаходилося на тимчасово окупований території України.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку рф, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання рф державою-агресором (далі - Звернення).

Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії рф (перша фаза збройної агресії), які 
є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «с», «d» та «g» статті 
3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» 
від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою 
від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії рф та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала рф державою-агресором (абзац шостий Звернення).

У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами рф озброєні бандитські формування проголосили створення так званих «днр» (07 квітня 2014 року) та «лнр» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).

27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії рф розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил рф (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).

Наслідком збройної агресії рф проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України в Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви), рф своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, зокрема право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії рф стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).

24 лютого 2022 року розпочалося та продовжується повномасштабне вторгнення агресора на українську суверенну територію. Цього дня Україна розірвала з рф дипломатичні відносини.

02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України в резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, зокрема жінок і дітей.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення рф геноциду в Україні», схваленої згідно з постановою Верховної Ради України 
№ 2188-ІХ).

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії рф проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама собою, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

04 листопада 2014 року Кабінет Міністрів України розпорядженням № 1085-р затвердив Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до якого було віднесено населені пункти Алчевського району, зокрема населені пункти Горлівського району Донецької області.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих рф, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року 
№ 309 вся територія Горлівського району Донецької області (зокрема місто Горлівка) з 07 квітня 2014 року є тимчасово окупованою територією.

Отже, держава України в сенсі статті 1 Конвенції не має юрисдикції щодо гарантування прав і свобод громадян на цій території.

Верховний Суд у постановах від 25 січня 2023 року в справі № 233/2082/21 (провадження № 61-4001св22), від 14 листопада 2024 року в справі № 759/25340/21 (провадження № 61-644св24), від 13 серпня 2025 року в справі № 757/339/23 (провадження № 61-10052св24), за подібних правовідносин та фактичних обставин виснував про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки шкода, про відшкодування якої заявлено у позові, та виконання державою Україна своїх обов`язків щодо гарантування прав і свобод громадян не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав 
і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» рф як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони 
і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу 
до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 08 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

20 березня 2022 року постановою Кабінету Міністрів України № 326 затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих внаслідок збройної агресії (далі - Порядок). Отже, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації рф окремих територій Української держави, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (рф), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню такої матеріальної та моральної шкоди.

За висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 21 червня 
2023 року в справі № 757/5115/21-ц (провадження № 61-187св23), постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2020 року № 767 затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф. Відповідно до абзацу 2 пункту 3 Порядку грошова компенсація надається постраждалим, які є власниками житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях та було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». На час пред`явлення позову про відшкодування шкоди зазначений Порядок існував, ним визначений механізм надання та розмір грошової компенсації постраждалим за зруйноване майно від держави, однак позивач не скористалась зазначеним механізмом для отримання компенсації, проте підстав для покладення на Державу Україну обов`язку відшкодувати у повному обсязі заподіяну майну позивачки шкоду не має. Присудження особі компенсації (відшкодування) за порушення державою позитивного обов`язку є стягнення моральної шкоди, тоді як порушення державою негативного конвенційного обов`язку може передбачати відшкодування як моральної, так і майнової шкоди, зокрема за порушення права власності, якщо саме держава знищила чи пошкодила майно особи. Вимоги про компенсацію (відшкодування) моральної шкоди в цій справі позивачка не заявляла.

У справі, що переглядається, зруйноване майно позивачів знаходилось на окупованій території починаючи щонайменше з 2014 року, зазначене майно держава Україна не знищувала та не пошкоджувала, внаслідок чого у неї б виник позитивний обов`язок відшкодування шкоди.

Виникнення у позивачів права на компенсацію у зв`язку з порушенням Україною позитивних зобов`язань з виконання Конвенції пов`язується з фактом знищення або пошкодження майна, належному їм. Позивачі мають право на надання судового захисту у разі порушення не абстрактного, а конкретного суб`єктивного цивільного права, оскільки саме з цим пов`язується виникнення в особи права на позов не у процесуальному, а у матеріальному сенсі. Особа, яка не довела пошкодження або знищення власного майна у результаті невиконання державою своєї превентивної функції, не вправі розрахувати на застосування стосовно неї дієвого та ефективного механізму. Не має правового значення, чи пов`язано це з існуванням об`єктивних перешкод, що не залежить від волі позивачів, чи не пов`язано з такими об`єктивними перешкодами. Такі висновки виклав Верховний Суд у своїй постанові від 22 липня 2020 року в справі № 757/40388/17-ц (провадження № 61-48834св18).

Верховний Суд вважає обґрунтованими висновки судів щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення шкоди за їх недоведеністю та відсутністю у держави України позитивного обов`язку відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення АТО у Донецькій та Луганській областях, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції, а доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують.

Така практика застосування судами статті 1 Першого Протоколу Конвенції про позитивний обов`язок держави Україна захищати право власності своїх громадян є сталою і зрозумілою, тому колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав для необхідності надання іншого висновку для застосування норми права.

Саме по собі посилання на порушення гарантій передбачених Конвенцією, 
у межах контрольованої Україною території, без встановлення невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації процесуального обов`язку, не може бути підставою притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї.
Доводи ОСОБА_2 у касаційній скарзі щодо неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 757/45419/16, від 18 березня 2020 року у справі № 757/43306/16-ц, 
від 04 березня 2020 року у справі № 237/557/18-ц, від 16 грудня 2020 року у справі № 757/37203/16-ц, від 09 червня 2021 у справі № 761/27648/19, від 20 січня 
2023 року у справі № 265/6582/16-ц, зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення фактичних обставин справи та оцінкою доказів, наданою судами. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази у силу положень статті 400 ЦПК України.
Доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування правильних по суті судових рішень судів попередніх інстанцій, оскільки ґрунтуються на доведенні необхідності переоцінки доказів і обставин, яким суд надав належу оцінку. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що внаслідок збройної агресії російської федерації Україна вирішила створити спеціальний механізм для визначення всіх збитків, які завдала держава-агресор. Такий обов`язок Україна підтвердила у постанові Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року 
№ 326 «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації» (далі - постанова № 326).
Визначення шкоди та збитків здійснюється окремо, зокрема, за таким напрямом, як людські втрати та пов`язані з ними соціальні витрати - напрям, що включає всі людські втрати (смерть або каліцтво цивільних осіб), що виникли в результаті збройної агресії російської федерації, а також витрати, пов`язані з призначенням різних видів державної соціальної допомоги та наданням соціальних послуг (підпункт 1 пункту 2 постанови № 326). Одним із основних показників, які оцінюються в межах цього напряму, є кількість цивільних осіб, загиблих внаслідок збройної агресії російської федерації (абзац третій підпункту 1 пункту 2 постанови № 326).
Визначення шкоди та обсягу соціальних виплат, які забезпечуються відповідно до законодавства, у грошовій формі здійснюється згідно з методикою, затвердженою наказом Мінсоцполітики, за погодженням з Мінреінтеграції. Відповідальним за визначення шкоди та збитків за наведеним напрямом є Мінсоцполітики (абзаци восьмий і дев`ятий підпункту 1 пункту 2 постанови № 326).
Отже, Україна в особі Мінсоцполітики взяла на себе позитивний матеріальний обов`язок визначити правила, спрямовані на відновлення прав потерпілих унаслідок, зокрема, загибелі цивільних осіб через збройну агресію російської федерації. Його невиконання чи неналежне виконання може бути окремою підставою для позову про відшкодування Україною шкоди, завданої затримкою виконання цього обов`язку. Розмір такого відшкодування залежить від складності проблеми, яку має вирішити держава, умов (воєнних, соціально-економічних, політичних), у яких цю проблему слід вирішити, тривалості невиконання чи неналежного виконання відповідного обов`язку, важливості вирішення відповідної проблеми для конкретної особи тощо. Проте таке відшкодування не може бути пов`язаним і співмірним із розміром тієї шкоди, яка завдана руйнуванням майна внаслідок збройної агресії російської федерації проти України.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін проти України», заява № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційні скарзі заявник.
У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявників іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом апеляційної інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявників.

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскарженого судового рішення. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді. 

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 
2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді | В. В. Сердюк
| О. М. Осіян
| Н. Ю. Сакара