Справа № 755/6913/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді - Марфіної Н.В.,
 
за участі секретаря - Лазоришин А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, -

у с т а н о в и в :

04.03.2026 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно, у якому просить визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 
Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 01 вересня 1994 року позивач, ОСОБА_1 , набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на зазначену квартиру було набуте на підставі договору міни, укладеного на Київській універсальній біржі між позивачем та громадянкою ОСОБА_2 , який зареєстрований за №3998/2535. Зазначений договір було зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації 01 вересня 1994 року за реєстровим номером 7217. Відповідно до матеріалів технічної інвентаризації, проведеної 18.11.2021 року інженером ФОП ОСОБА_3 , загальна площа квартири становить 42,9 кв.м, житлова площа - 18,9 кв.м. Позивач безперервно, відкрито та добросовісно володіє та користується зазначеною квартирою з моменту набуття права власності, несе витрати на її утримання, сплачує комунальні платежі та фактично здійснює повноваження власника щодо цього майна, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади, згідно якого ОСОБА_1 зареєстрована у вказаній квартирі з 20.11.1994 року. У зв`язку з плином часу позивачем втрачено оригінал договору міни від 01.09.1994 року, у зв`язку з чим у розпорядженні позивача залишилася лише його копія. 26.12.2025 року позивач звернулася до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) із заявою про проведення державної реєстрації права власності на зазначену квартиру. Рішенням державного реєстратора Сушко Г.В. №83282459 від 12.02.2026 року позивачу відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа. Отримати дублікат договору міни, укладеного у 1994 році, на даний час неможливо, що унеможливлює проведення державної реєстрації права власності у позасудовому порядку. Таким чином, позивач позбавлена можливості зареєструвати своє право власності на зазначене нерухоме майно у позасудовому порядку, що обумовлює необхідність звернення до суду з даним позовом. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна має право пред`явити позов про визнання права власності, зокрема у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 у справі №761/26669/16-ц зазначив, що втрата правовстановлюючого документа та неможливість отримання його дубліката є підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 522/19160/15-ц, де суд зазначив, що у випадку втрати документа, який підтверджує право власності на нерухоме майно, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності з метою подальшої державної реєстрації такого права. Крім того, у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 у справі №161/16891/16-ц зазначено, що рішення суду про визнання права власності є належною правовою підставою для проведення державної реєстрації речового права на нерухоме майно.
Ухвалою суду від 13.05.2026 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.
Ухвалою суду від 12.06.2026 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Позивачка та/або її представник в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи наявне клопотання сторони позивача про розгляд справи без участі позивачки та її представника. 
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Сторона відповідача у визначений судом строк не скористалась право на подання відзиву на позовну заяву.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
За змістом ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання ; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Із матеріалів справи убачається, що сторона позивача не викладала жодних заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення.
За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.
Згідно наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу від 01.09.1994 року, ОСОБА_1 здійснила обмін квартири АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 (а.с. 8).
Убачається, що зазначений договір був укладений на Київській універсальній біржі та на ньому наявна відмітка про реєстрацію договору в Бюро технічної інвентаризації.
За змістом наявної в матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстроване (а.с. 41).
Рішенням державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційної дії №83282459 від 12.02.2026 року, позивачці відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 14).
За змістом довідки КП КМР «КМ БТІ» від 11.12.2025 року, згідно з даними реєстрових книг Бюро, кв. АДРЕСА_1 , на праві власності зареєстрована за: ОСОБА_1 на підставі договору міни, зареєстрованого Київському універсальною біржою 01.09.1994, р№3998/2535, зареєстрованого в Бюро 01.09.1994, за реєстровим №7217 (а.с. 12).
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За положеннями ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст.ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За положеннями ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Статтею 334 ЦК України визначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
На час укладання позивачкою договору купівлі-продажу на Київській універсальній біржі був чинним Закон України «Про власність», у статті 12 якого зазначено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.
За змістом ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. 
Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення на якій правовій підставі особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Позивачем право власності на квартиру набуте у 1994 році на підставі договору-купівлі-продажу, який зареєстрований в БТІ, однак оригінал договору позивачкою втрачений, що позбавляє її можливості здійснити реєстрацію свого права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Наявна в матеріалах справи копія договору купівлі-продажу та довідка БТІ свідчать про дотримання законодавства, що діяло на момент укладення відповідного договору щодо порядку набуття позивачкою права власності на квартиру.
Виходячи з викладеного вище, аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем було доведено його право власності на спірну квартиру, проте в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні і здійснити державну реєстрацію права власності позивачка немає можливості у зв`язку з втратою нею оригіналу правовстановлюючого документу на нерухоме майно. 
На підставі викладеного, керуючись 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 247, 259, 263-265, 280, 281, 354, 355 ЦПК України, Законом України «Про власність», ст.ст. 316, 317, 319, 321, 328, 334, 386, 392 ЦК України, суд, - 

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення суду складений 20.07.2026 року.
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 );
Відповідач - Київська міська рада (м. Київ, вул. Хрещатик, 36, код ЄДРПОУ 22883141). 

Суддя -