Справа № 163/2650/25 | Головуючий у 1 інстанції: Гайдук А. Л.
Провадження № 22-ц/802/960/26 | Доповідач: Осіпук В. В.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання Трикош Н. І.,
представника заявника ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дітей, заінтересовані особи: військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , орган опіки та піклування Вишнівської сільської ради, за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 03 червня 2026 року,
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеною заявою.
Покликався на те, що з 14 вересня 2021 року перебував у зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_3 , який було розірвано рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 20 січня 2025 року. Під час проживання в шлюбі у них народилися діти: дочка  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначав, що малолітні діти: дочка ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 знаходяться на його вихованні та утриманні, оскільки їх мати ОСОБА_3 належним чином не виконує своїх батьківських обов`язків, вихованням дітей не займається, з листопада 2024 року проживає на території Республіки Польща та не має наміру повертатися на територію України.
Також вказував, що встановлення факту перебування дітей на його утриманні має для нього важливе юридичне значення, оскільки дасть йому можливість звільнитися з військової служби.
Враховуючи наведене, заявник  ОСОБА_2 просив суд в порядку окремого провадження встановити факт самостійного виховання та утримання ним малолітніх дітей: дочки  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 03 червня 2026 року в задоволенні заяви відмовлено.
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, прийнятим судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник заявника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким заяву про встановлення юридичного факту задовольнити. 
Відзив на апеляційну скаргу не подавався. 
Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні заяви про встановлення юридичного факту в порядку окремого провадження, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не було доведено належними та допустимими доказами факту ухилення матері від участі у вихованні та утриманні дітей.
Проте повністю погодитись із таким висновком суду не можна.
Встановлено, що 14 вересня 2021 року між заявником  ОСОБА_2 та заінтересованою особою ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Вишнівської сільської ради Любомльського району Волинської області, актовий запис № 19, який було розірвано рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 20 січня 2025 року у справі № 163/2732/24, яке набрало законної сили.
Як вбачається з копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 01 грудня 2022 року та серії НОМЕР_3 від 18 жовтня 2022 року, від шлюбу заявник  ОСОБА_2 та заінтересована особа ОСОБА_3 мають малолітніх дітей: дочку  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади учасники справи  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Актом обстеження умов проживання, проведеним 08 липня 2025 комісією служби у справах дітей Вишнівської сільської ради за вищевказаною адресою, було встановлено, що санітарно-гігієнічні умови проживання задовільні, для дітей  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , створені всі належні умови для розвитку та виховання. Під час бесіди з дітьми останні повідомили, що виховує та доглядає за ними батько ОСОБА_2 , а мати ОСОБА_3 з листопада 2024 року виїхала за кордон та за ними не піклується.
З довідки № 3 від 20 лютого 2025 року, виданої Штунським закладом дошкільної освіти Вишнівської сільської ради, слідує, що малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01 вересня 2022 року і по даний час відвідує вказаний заклад дошкільної освіти.
Згідно з довідкою № 16/01-27 від 21 лютого 2025 року, виданою Штунським ліцеєм Вишнівської сільської ради, малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у 2 класі Штунського ліцею Вишнівської сільської ради.
З характеристики, наданої ОСОБА_2 старостою Штунського старостинського округу Вишнівської сільської ради, за № 2-34 від 21 серпня 2025 року вбачається, що останній проживає в АДРЕСА_1 , разом з сином і дочкою та самостійно їх утримує. Працює в особистому підсобному господарстві, вирощує на продаж овочі, гарбузи, займається заготівлею грибів та ягід чорниці. ОСОБА_2 зарекомендував себе з позитивної сторони, за характером врівноважений та розсудливий, у побуті ввічливий, із сусідами підтримує добрі взаємини, суперечок із представниками влади не мав, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався.
Також встановлено, що згідно витягу з електронної обліково-статистичної картки дитини заінтересована особа ОСОБА_8 з 19 серпня 2004 року по 06 серпня 2018 року перебувала на обліку дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21.
Існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Зазначена норма права дає підстави для висновку про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
Положеннями СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
У даній справі ОСОБА_2 , звертаючись до суду із заявою в порядку окремого провадження, просив встановити факт самостійного виховання та утримання дітей.
Метою встановлення факту заявник визначив реалізацію ним права на звільнення з військової служби з підстав, визначених частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вказаної заяви, виходив із її безпідставності.
Однак колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на те, що вказана справа пов`язана з вирішенням спору про право, зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дітей та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з урахуванням інтересів дітей та обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).
Доведення факту одноосібного виховання дітей їх батьком  ОСОБА_2 пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі, умисного) та безумовно впливає на права й інтереси дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт не може встановлюватися у безспірному порядку або за домовленістю батьків дітей, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дітей.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право (пункти 87-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дітей, вимоги, заявлені заявником у цій справі в порядку окремого провадження, не можуть з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків та можуть вирішуватися у межах відповідного спору про право між батьками дітей у позовному провадженні (постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 363/4834/23).
Частиною шостою статті 294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_2 малолітніх дітей: дочки  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим заяву останнього про встановлення вказаного факту слід залишити без розгляду.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати із залишенням без розгляду заяви  ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей з підстав, передбачених частиною шостою статті 294, частиною четвертою статті 315 ЦПК України.
Керуючись статтями 374, 377, 381-384, 389 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_2 - ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 03 червня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Заяву ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дітей залишити без розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді