Справа № 188/2217/26 
Провадження № 1-кп/188/494/2026 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2026 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 
при секретарі: ОСОБА_2 
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в c-ще Петропавлівка обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12026041530000099 від 11.04.2026р. та угоду про визнання винуватості відносно обвинуваченого:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Петропавлівка
Петропавлівського району Дніпропетровської області, громадянин 
України, зареєстрований та проживає за адресою: 

АДРЕСА_1 , не працює, не одружений,
не має на утриманні неповнолітніх дітей, раніше не судимий,
з.з. НОМЕР_1 
у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 Кримінального кодексу України, -
за участю прокурора: ОСОБА_4 
за участю представника потерпілого: ОСОБА_5 
за участю захисника: ОСОБА_6 
за участю обвинуваченого: ОСОБА_3 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до вимог статті 14 Конституції України земля є національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави.
Відповідно до частини 2 статті 54 Земельного кодексу України, навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, об`єктів культурної всесвітньої спадщини, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, які надані та використовуються для потреб охорони культурної спадщини, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.
Відповідно до частини 1 статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до частини 3 статті 79 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.
Відповідно до частини 1 статті 150 Земельного кодексу України до особливо цінних земель відносяться землі історико-культурного призначення. 
Відповідно до частини 1 статті 211 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи несуть кримінальну відповідальність за самовільне зайняття земельних ділянок.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Відповідно до пункту «а» частини 1 статті 112 Земельного кодексу України, охоронні зони створюються навколо особливо цінних природних об`єктів, об`єктів культурної спадщини, гідрометеорологічних станцій тощо з метою охорони і захисту їх від несприятливих антропогенних впливів.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (далі по тексту – Закон) об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.
Окрім того, вищевказаною нормою законодавства визначено, що нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності.
Положеннями частини 2 статті 2 Закону визначено, що археологічні об`єкти культурної спадщини – рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації.
Відповідно до статті 13 Закону об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об`єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам`ятки.
Відповідно до частини 2 статті 14 Закону об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу). Переліки об`єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.
Відповідно до пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 16 грудня 2004 року № 2245-ІV об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», до вирішення питання про їх включення (не включення) до Реєстру вважаються пам`ятками відповідно національного чи місцевого значення.
Відповідно до частини 1 статті 3 Закону до спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать, зокрема, виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.
Відповідно до частини 6 статті 3 Закону, рішення (розпорядження, дозволи, приписи, постанови) органів охорони культурної спадщини, прийняті в межах їхньої компетенції, є обов`язковими для виконання юридичними і фізичними особами.
Відповідно до частини 4 статті 23 Закону відсутність охоронного договору не звільняє особу від обов`язків, що випливають із цього Закону.
Відповідно до частини 7 статті 32 Закону на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, забороняються зокрема, ландшафтні перетворення, меліоративні, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.
Відповідно до стаття 43 Закону за незаконне проведення археологічних розвідок, розкопок, інших земляних чи підводних робіт на об`єкті археологічної спадщини, а також за умисне незаконне знищення, руйнування або пошкодження об`єктів культурної спадщини чи їх частин винні особи притягаються до кримінальної відповідальності відповідно до закону.
Судом встановлено, що розпорядженням голови Петропавлівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 05.04.2013 №Р-102-13 «Про визначення категорії земель історико-культурного призначення» визначено, що земельні ділянки, зайняті пам`ятками археології за межами населених пунктів, відносяться до категорії земель історико-культурного призначення.
Крім того, відповідно до Переліку пам`яток археології по Петропавлівському району Дніпропетровської області за обліковим №5763 включено могильник курганний, який складається з 11 курганів, які розташовані поряд с. Українське, Української сільської ради.
Судом встановлено, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 1223886000:01:001:0869 площею 11,0995 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Української сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області на праві приватної власності належить ОСОБА_7 та передана в оренду ОСОБА_8 на підставі договору оренди землі від 15.10.2021 на 15 років.
Згідно технічної документації «По визначенню меж територій пам`яток археології на землях Української сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області» на земельній ділянці з кадастровим номером 1223886000:01:001:0869, яка перебуває в оренді ОСОБА_8 , знаходиться об`єкт культурної спадщини – нерухома пам`ятка археології – курган №5763/5 разом з охоронною зоною, в межах земельної частки (паю) площею 0,0943 га.
Крім того, згідно розпорядження голови Петропавлівської райдержадміністрації №Р-506/0/350-15 від 24.12.2015 на території земельної ділянки з кадастровим номером 1223886000:01:001:0869, яка належить ОСОБА_7 розташовані пам`ятки археології (кургани), в тому числі курган №5763/5, який зарахований до земель історико-культурного призначення на території Української сільської ради на підставі висновку Дніпропетровського обласного центру з охорони історико-культурних цінностей.
Разом з тим, за результатами обстеження встановлено, що курган №5763/5 разом з охоронною зоною в межах земельної частки (паю) площею 0,0943 га пошкоджений, використовується для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, тобто оброблений сільськогосподарською технікою одним масивом із земельною ділянкою з кадастровим номером 1223886000:01:001:0869.
Судом встановлено, що 01 березня 2026 року ОСОБА_8 для проведення сільськогосподарських робіт на підставі договору на надання агротехнічних послуг від 01.03.2026 було залучено робітника ОСОБА_3 , котрий згідно договору виконував культивацію ґрунту та засівання сільськогосподарської культури на земельній ділянці з кадастровим номером 1223886000:01:001:0869 загальною площею 11,23 га. 
Згідно п.3.3 договору на надання агротехнічних послуг від 01.03.2026 ОСОБА_3 повинен виконати роботи, не розорюючи курган, який розташований на земельній ділянці. Таким чином, ОСОБА_3 був попереджений стосовно цієї вимоги і ознайомлений з тим, що в межах вищевказаної земельної ділянки знаходиться курган №5763/5 разом з охоронною зоною, а також з тим, що Законом України «Про охорону культурної спадщини» та Земельним кодексом України встановлено, що землі, на яких розташовані кургани є державною власністю і будь – яка діяльність на них забороняється, тому ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання не руйнувати та не розорювати вказаний курган, включаючи його охоронну зону.
Разом з тим, в порушення вищевказаних вимог законодавства, ОСОБА_3 в період часу з 01.03.2026 по 15.03.2026 в денний час доби (точна дата та час в ході судового розгляду не встановлені), незважаючи на попередження з боку ОСОБА_8 , в порушення вимог п.3.3 договору на надання агротехнічних послуг від 01.03.2026, достовірно знаючи про наявність на території земельної ділянки з кадастровим номером 1223886000:01:001:0869 об`єкту археології – кургану №5763/5 разом з охоронною зоною, в межах земельної частки (паю) загальною площею 0,0943 га, а також про заборону ведення земельних робіт на території земельної ділянки в межах охоронної зони кургану - об`єкта культурної спадщини, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, особисто, використовуючи сільськогосподарську техніку, а саме трактор колісний МТЗ-80 з трикорпусним плугом, порушивши в процесі оранки земельну ділянку, на якій розташований курган, тим самим самовільно зайняв земельну ділянку історико-культурного призначення державної форми власності, а саме курган з його охоронною зоною загальною площею 0,0943 га.
У підготовчому судовому засіданні розглянуто угоду, укладену між прокурором та обвинуваченим, про визнання винуватості від 29 червня 2026 року по кримінальному провадженню № 12026041530000099, за умовами якої ОСОБА_3 погоджується на призначення йому покарання за ч. 2 ст. 197-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік, звільнивши від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Підозрюваному ОСОБА_3 роз`яснені наслідки укладення угоди відповідно до ст. 473 КПК України.
Прокурор та захисник в судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК та КК України, просили цю угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в угоді міру покарання та інші передбачені угодою заходи. 
Представник потерпілого ОСОБА_5 надав згоду прокурору на укладення угоди про визнання винуватості і в судовому засіданні просив її затвердити. 
Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні також просив вказану угоду з прокурором затвердити і призначити узгоджену в ній міру покарання та інші передбачені угодою заходи, при цьому беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, в обсязі підозри, дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання, а також інших заходів у разі затвердження угоди, заявивши, що здатен реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання. 
Суд, вивчивши матеріали кримінального провадження та угоду про визнання винуватості, приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.
Судом встановлено, що угода про визнання винуватості, укладена між прокурором та підозрюваним ОСОБА_3 повністю відповідає вимогам законодавства, оскільки її умови не суперечать вимогам КПК України та іншим Законам. 
Слідчими органами правильно визначена правова кваліфікація дій ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 197-1 КК України, як самовільне зайняття земельної ділянки вчинене щодо земель в охоронних зонах. 
Умови угоди відповідають інтересам суспільства та принципам гуманізму, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, є всі обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди було добровільним, обвинувачений має можливість виконати взяті на себе за угодою зобов`язання, є всі фактичні підстави для визнання винуватості, узгодженні сторонами вид і міра покарання відповідають ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, при призначені покарання враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
Крім того, обвинувачений ОСОБА_3 цілком розуміє положення ч.ч. 4, 5 ст. 474 КПК України, а також усвідомлює наслідки невиконання угоди про визнання винуватості відповідно до ст. 476 КПК України.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду.
Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_3 .
Речові докази та судові витрати в кримінальному провадженні відсутні. 
Цивільний позов не заявлено. 
Захід забезпечення кримінального провадження не обирався.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 374, 472, 475 КПК України, суд -
УХВАЛИВ: 
Затвердити угоду про визнання винуватості від 29 червня 2026 року у кримінальному провадженні № 12026041530000099, укладену між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_3 .
Визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, призначивши покарання у вигляді 1 року позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.
На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України, а саме:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Речові докази та судові витрати в кримінальному провадженні відсутні. 
Цивільний позов не заявлено. 
Захід забезпечення кримінального провадження не обирався.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Копія вироку підлягає негайному врученню обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку, звернувшись до суду із відповідною заявою. 
Суддя | ОСОБА_1