ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018, тел./факс (0432)55-80-00, (0432)55-80-06 E-mail: inbox@vn.arbitr.gov.ua 
___________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2026 р. Cправа № 902/557/26  

Господарський суд Вінницької області у складі судді Шамшуріної Марії Вікторівни, за участю секретаря судового засідання Ткачука В.О., 
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Бетон", 21022, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Айвазовського, будинок 10, ідентифікаційний код юридичної особи 39405951 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оріон ТД", 21022, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Київська, будинок 175, ідентифікаційний код юридичної особи 40084945 
про стягнення 277 265,96 гривень
за участю представників:
від позивача - адвокат Кучерява І.П. згідно довіреності 
від відповідача - не з`явився

В С Т А Н О В И В: 
До Господарського суду Вінницької області 23.04.2026 року надійшла позовна заява № б/н від 23.04.2026 (вх. № 613/26 від 16.03.2026) Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Бетон" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оріон ТД" про стягнення заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем укладеного між сторонами договору поставки № 13 від 05 лютого 2024 року у розмірі 277 265,96 гривень, з яких: 119 294,20 гривень основного боргу, 57 011,29 гривень пені, 23 858,84 гривень штрафу, 19 612,07 гривень інфляційних втрат, 57 489,56 гривень 30 % річних.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.04.2026 справу розподілено судді Шамшуріній М.В.
Ухвалою від 28.04.2026 судом прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 902/557/26 за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 26 травня 2026 року о 10:00 год.
25.05.2026 року до суду від позивача надійшла заява від 25.05.2026 (вх. № 01-30/5312/26 від 25.05.2026) про долучення до матеріалів справи довідки про банківський рахунок.
25.05.2026 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання від 25.05.2026 (вх. № 01-30/5332/26 від 25.05.2026) про відкладення розгляду справи.
У судовому засіданні 26.05.2026 року судом постановлено ухвалу про відкладення судового засідання з розгляду справи №902/557/26 по суті на 11:00 год. 09.06.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання.
За наслідками судового засідання 09.06.2026 судом постановлено ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні з розгляду справи №902/557/26 по суті до 12:00 год. 17.06.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання.
У судовому засіданні 17.06.2026 року судом постановлено ухвалу про відкладення судового засідання з розгляду справи №902/557/26 по суті на 09:30 год. 24.06.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання.
У судовому засіданні 24.06.2026 року судом постановлено ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні з розгляду справи №902/557/26 по суті до 09:30 год. 01.07.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання.
На визначену судом дату у судове засідання з`явився представник позивача. Представник відповідача не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи відповідач повідомлений завчасно та належним чином розпискою від 24.06.2026 та ухвалою від 25.06.2026, про що свідчить відповідна довідка про доставку електронного листа.
Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно пункту 1 частини 3 статті 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Відзиву відповідачем до суду не надано, будь яких заяв, клопотань не надходило. 
За приписами частини 2 статті 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині 9 статті 165 ГПК України.
Приймаючи до уваги, що відповідно до вимог статті 242 ГПК України сторони було належним чином повідомлено про судове засідання у справі та на засадах відкритості і гласності судового процесу учасникам справи створено всі необхідні умови для захисту їх прав та охоронюваних законом інтересів, а відповідач у свою чергу не скористався наданим йому правом участі у розгляді справи і його неявка у судове засідання не є перешкодою для розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.
Представник позивача позов підтримала та просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
За наслідками розгляду справи, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення рішення та час проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду.
На оголошення вступної та резолютивної частин рішення сторони не з`явилися, у зв`язку з чим вступна та резолютивна частина рішення долучена до матеріалів справи без її проголошення.

Суть спору:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Каскад-Бетон" звернулось до Господарського суду Вінницької області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оріон ТД" про стягнення заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем укладеного між сторонами договору поставки № 13 від 05 лютого 2024 року у розмірі 277 265,96 гривень, з яких: 119 294,20 гривень основного боргу, 57 011,29 гривень пені, 23 858,84 гривень штрафу, 19 612,07 гривень інфляційних втрат, 57 489,56 гривень 30 % річних.
Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару за договором поставки № 13 від 05 лютого 2024 року. 
Відповідач своїм процесуальним правом надання відзиву на позов не скористався, будь-яких заяв, клопотань або заперечень щодо заявлених вимог не заявляв.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
05 лютого 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Каскад-Бетон" (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Оріон ТД" (далі - покупець, відповідач) укладено договір поставки №13 з доставкою, згідно пункту 1.1. якого постачальник зобов`язується на умовах та у порядку, визначених цим договором, постачати і передавати у власність покупця гранітну продукцію, надалі за текстом – "товар", а покупець зобов`язується на умовах та у порядку, визначених цим договором, приймати товар та своєчасно здійснювати його оплату.
Згідно пункту 1.3 договору кількість та асортимент кожної партії товару вказується у замовленнях (заявках) покупця, прийнятих до виконання постачальником, визначається в супровідних документах (товарно-транспортних накладних) та/або у видаткових накладних, які видаються на одну або кілька партій товару (за умови поставки в одному календарному місяці), підписаних уповноваженими представниками сторін, які є невід`ємною частиною цього договору. Сторони домовились, що товарно-транспортна накладна або видаткова накладна (разом або кожний документ окремо незалежно один від одного), що підписані уповноваженими особами сторін, підтверджують факт передачі товару постачальником покупцю.
За змістом пункту 1.5 договору партією товару вважається кількість (обсяг) товару одного або кількох найменувань, визначеного цим договором, що підлягає поставці одночасно за одним товаросупровідним документом.
Відповідно до пункту 2.1 договору загальна ціна цього договору не обмежена і визначається сумарною вартістю кожної партії отриманого товару покупцем протягом всього строку дії договору. Ціна на товар договірна в залежності від кон`юнктури та цін на ринку, включає доставку товару, визначається постачальником у національній валюті України (гривні) та узгоджується із покупцем, фіксується в рахунках та/або видаткових накладних.
Умовами пункту 2.3 договору передбачено, що розрахунки за поставку товару здійснюються покупцем шляхом попередньої оплати 100% вартості кожної партії товару на розрахунковий рахунок постачальника, на підставі виставлених ним рахунків протягом 3-х днів з дати виставлення рахунків, але, у будь-якому разі, оплату товару у повному обсязі покупець зобов`язаний здійснити не пізніше 3-х банківських днів від дати передачі (поставки) постачальником покупцю кожної окремої партії товару, що підтверджується видатковими накладними та/або товарно-транспортними накладними, які підписуються уповноваженими представниками сторін при отриманні товару.
Пунктом 2.8 договору сторонами погоджено, що у разі наявної заборгованості покупця перед постачальником за поставлений товар, кошти, які отримані від покупця за цим договором, першочергово зараховуються в рахунок погашення такої заборгованості, залишок коштів зараховується в рахунок оплати погодженої між сторонами наступної партії товару.
Відповідно до пункту 3.1.1 договору поставка товару здійснюється на основі заявки покупця. Постачальник зобов`язаний поставити товар покупцю протягом 5-ти днів з моменту отримання заявки покупця.
Пунктом 3.1.2 договору сторони погодили, що постачальник, після отримання заявки, повідомляє покупця (листом, телефонограмою чи у будь-який інший спосіб) про дату та час поставки товару.
За змістом пункту 3.1.3 договору заявки, повідомлення, рахунки тощо сторони вправі направляти один одному у будь-який зручний для сторін спосіб: листом, факсограмою, телефонограмою, електронною поштою або іншим способом.
Згідно з пунктом 3.1.4 договору покупець зобов`язаний забезпечити отримання товару у визначені постачальником дату та час.
Умовами пункту 3.1.6 договору сторони погодили, що обов`язок постачальника з поставки товару вважається виконаним з моменту доставки товару у місце, визначене покупцем у заявці.
Положеннями пункту 3.2 договору визначено, що постачальник зобов`язується одночасно з поставкою партії товару надати товарно-транспортну накладну.
Згідно пункту 3.3 договору, право власності на товар, а також всі ризики можливої загибелі або пошкодження товару переходять від постачальника до покупця з моменту передачі постачальником товару уповноваженому представнику покупця, що засвідчується підписом у супровідних документах (товарно-транспортних накладних та/або видаткових накладних).
Пунктом 4.1 договору сторони погодили, що приймання товару по кількості та якості здійснюється уповноваженими представниками покупця. Приймання товару по кількості здійснюється на підставі даних, зазначених в супровідних документах: видаткових накладних та/або товарно-транспортних накладних на кожну партію товару, по якості - згідно з нормативними документами.
Відповідно до пункту 4.2 договору факт приймання товару засвідчується підписом уповноваженого представника покупця у супровідних документах, що підтверджує кількість поставленого постачальником покупцю товару. При виявленні невідповідності кількості товару, зазначеної в документах, покупець приймає фактичну кількість товару, про що сторонами робиться відповідне виправлення у супровідних документах, які засвідчуються підписами обох сторін.
Умовами пункту 5.3 договору сторони погодили, що за несвоєчасну оплату товару покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати та штраф у розмірі 20% від суми заборгованості.
Згідно пункту 5.5 договору, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання покупець зобов`язаний сплатити постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також тридцять процентів річних від простроченої суми. 
Відповідно до пункту 7.1 договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2024, а в частині розрахунків – до повного їх проведення. Якщо жодна із сторін не повідомила письмово іншу сторону про намір розірвати цей договір не менш як за 30 календарних днів до дати закінчення строку дії договору, дія цього договору продовжується на кожний наступний календарний рік. Кількість разів продовження дії цього договору не обмежена.
Пункт 7.9 договору визначає те, що сторони дійшли згоди про те, що вони мають право використовувати факсимільне відтворення підпису уповноважених осіб сторін при підписанні даного договору, додатків, додаткових угод та інших документів, які є невід`ємною частиною цього договору.
На виконання укладеного договору, відповідно до видаткових накладних № 114 від 05.02.2024, № 944 від 13.06.2024, № 1020 від 25.06.2024, № 1059 від 29.06.2024, № 2015 від 22.10.2024, № 2081 від 28.10.2024, № 2194 від 11.11.2024, № 2223 від 14.11.2024, № 2254 від 19.11.2024, № 2275 від 22.11.2024, № 1130 від 13.07.2024, № 2366 від 06.12.2024, № 2361 від 05.12.2024, № 2392 від 11.12.2024 позивачем передано, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 299 294,20 гривень (т. 1 а.с. 9-15, 15 зворот). 
Видаткові накладні підписані представниками позивача та відповідача без заперечень та зауважень та скріплені їх печатками.
Поставка товару також підтверджується складеними та зареєстрованими позивачем податковими накладними, за якими покупцем є Товариство з обмеженою відповідальністю "Оріон ТД" ( т. 1 а.с. 16-43).
Згідно платіжних інструкцій від 21.06.2024, від 12.07.2024, від 28.11.2024, від 31.12.2024 відповідачем на користь позивача здійснено часткову оплату за поставлений товар у загальній сумі 180 000,00 гривень (т. 1 а.с. 75,76,76 зворот, 77).
За твердженням позивача решту заборгованості у сумі 119 294,20 гривень відповідачем не сплачено. 
Доказів сплати основного боргу у сумі 119 294,20 гривень матеріали справи не містять.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про таке.
Предметом спору у цій справі є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача 277 265,96 гривень заборгованості, з яких: 119 294,20 гривень основного боргу, 57 011,29 гривень пені, 23 858,84 гривень штрафу, 19 612,07 гривень інфляційних втрат, 57 489,56 гривень 30 % річних.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, що склалися між сторонами суд враховує таке.
Згідно положень статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до статті 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
Положеннями статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За своєю правовою природою укладений між cторонами договір є договором поставки, правовідносини за яким врегульовано відповідними положеннями Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України (у редакції чинній на час укладення). 
Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Як передбачено пунктом 2 частини 1 статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (статті 632 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як убачається з матеріалів справи, позивач свої зобов`язання за договором виконав належним чином, у той же час відповідач свої зустрічні зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати за отриманий товар належним чином не виконав, внаслідок чого було допущено прострочення у виконанні грошового зобов`язання.
Судом установлено, що матеріали справи не містять доказів пред`явлення відповідачем позивачу будь-яких претензій щодо неналежного виконання умов договору, а також доказів повернення позивачу товару.
Отримання товару за видатковими накладними № 114 від 05.02.2024, № 944 від 13.06.2024, № 1020 від 25.06.2024, № 1059 від 29.06.2024, № 2015 від 22.10.2024, № 2081 від 28.10.2024, № 2194 від 11.11.2024, № 2223 від 14.11.2024, № 2254 від 19.11.2024, № 2275 від 22.11.2024, № 1130 від 13.07.2024, № 2366 від 06.12.2024, № 2361 від 05.12.2024, № 2392 від 11.12.2024 на загальну суму 299 294,20 гривень відповідачем не спростовано.
Доказів сплати суми основного боргу у розмірі 119 294,20 гривень матеріали справи не містять.
Відповідно до вимог статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Враховуючи, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором щодо сплати заборгованості за поставлений товар, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено умови договору поставки в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару, а тому позивач обґрунтовано звернувся з позовом про стягнення несплаченої суми основного боргу.
Здійснивши перевірку заявленої позивачем до стягнення суми основного боргу за договором, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 119 294,20 гривень є обгрунтованими та підлягають задоволенню.
Позивачем також заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 57 011,29 гривень пені, 23 858,84 гривень штрафу, 19 612,07 гривень інфляційних втрат, 57 489,56 гривень 30 % річних.
Щодо позовних вимог про стягнення 30% річних та інфляційних втрат суд враховує таке.
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020 року № 924/532/19).
Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.
Положення статті 625 ЦК України щодо встановлення в договорі іншого, ніж три проценти річних, розміру процентів від простроченої суми є диспозитивними.
Приписами частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.
Положеннями пункту 5.5 договору сторони погодили, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання покупець зобов`язаний сплатити постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також тридцять процентів річних від простроченої суми. 
Враховуючи встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, нараховані позивачем до стягнення 30% річних від простроченої суми заборгованості відповідають вимогам чинного законодавства, умовам договору та заявлені правомірно. 
Позивачем заявлено до стягнення 57 489,56 гривень 30 % річних.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 30% річних, що нараховані на заборгованість за договором в межах визначеного позивачем періоду прострочення, з урахуванням здійснених поставок товару та часткових оплат товару відповідачем, суд дійшов висновку, що сума нарахованих 30% річних складає 57 455,46 гривень.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 30% річних є обгрунтованими та підлягають задоволенню частково в сумі 57 455,46 гривень. 
У задоволенні решти вимог про стягнення 30% річних в сумі 34,10 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.
Також, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 19 612,07 гривень інфляційних втрат.
Враховуючи встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, нараховані позивачем до стягнення інфляційні втрати від простроченої суми заборгованості відповідають вимогам чинного законодавства, умовам договору та заявлені правомірно. 
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, що нараховані на заборгованість за договором в межах визначеного позивачем періоду прострочення, з урахуванням здійснених поставок товару та часткових оплат товару відповідачем, суд дійшов висновку, що сума нарахованих інфляційних втрат складає 19 443,03 гривень.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат є обгрунтованими та підлягають задоволенню частково в сумі 19 443,03 гривень. 
У задоволенні решти вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 169,04 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.
Щодо позовних вимог про стягнення 57 011,29 гривень пені, 23 858,84 гривень штрафу суд враховує таке.
Відповідно до положень статей 546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Згідно з частинами 1, 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до вимог частини 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Положеннями пункту 5.3 договору сторони погодили, що за несвоєчасну оплату товару покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати та штраф у розмірі 20% від суми заборгованості.
Пунктом 5.4 договору визначено, що відповідно до вимог ст. 232 Господарського кодексу України сторони погоджують, що нарахування неустойки, передбаченої п. 5.3. цього договору, не обмежується 6-ти місячним строком, а нараховується і сплачується за увесь час прострочення виконання зобов`язання. За домовленістю сторін строк позовної давності по даних правовідносинах, включаючи стягнення неустойки, складає 5 років.
Зважаючи на встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, вимога про стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від вартості неоплаченого товару відповідає чинному законодавству, положенням договору та заявлена правомірно.
Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України (у редакції чинній на час укладення договору) нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
У постанові від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість періоду нарахування штрафних санкцій. Проте його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 910/4164/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 903/962/17, від 07 червня 2019 року у справі № 910/23911/16, від 13 вересня 2019 року у справі № 902/669/18) (пункт 83).
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у цій постанові, якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений частиною шостою статті 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором (див., для прикладу, постанову Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 910/6379/14 (провадження № 3-53гс15), в якій умовами договору сторонами було погоджено нарахування пені по день фактичної оплати боргу).
У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені "за кожен день прострочення") нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що застосування в тексті господарського договору формулювання "за кожен день прострочення" не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором (пункти 91-93).
Таким чином умовами пункту 5.4. договору сторонами погоджено більш тривалий, ніж визначений частиною 6 статті 232 ГК України строк нарахування штрафних санкцій.
Як убачається із розрахунку пені здійсненого позивачем, розрахунок пені здійснено на залишок суми заборгованості за період з 09.02.2024 по 10.04.2026 у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. 
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, що нарахована на заборгованість за договором в межах визначеного позивачем періоду прострочення, з урахуванням здійснених поставок товару та часткових оплат товару відповідачем, суд дійшов висновку, що сума нарахованої пені складає 56 981,79 гривень.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення пені є є обгрунтованими та підлягають задоволенню частково в сумі 56 981,79 гривень. 
У задоволенні решти вимог про стягнення пені в сумі 29,50 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.
Також умовами пункту 5.3. договору сторони погодили, що за несвоєчасну оплату товару покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% від суми заборгованості.
Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 23 858,84 гривень штрафу у розмірі 20 % від суми заборгованості.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок штрафу суд дійшов висновку, що такий розрахунок є правильним, тому позовні вимоги про стягнення 23 858,84 гривень штрафу є обгрунтованими та підлягають задоволенню.
Положеннями частин 1-4 статті 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно вимог 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частини 2 статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1-2 статті 86 ГПК України).
Під час розгляду справи, судом кожній стороні була надана розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, у тому числі подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.
Дослідивши фактичні обставини справи, що входять до предмету доказування у цій справі та стосуються кваліфікації спірних відносин, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано позовних вимог, а судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню частково шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 119 294,20 гривень основного боргу, 19 443,03 гривень інфляційних втрат, 57 455,46 гривень 30% річних, 56 981,79 гривень пені, 23 858,84 гривень штрафу, у задоволені решти вимог про стягнення 169,04 гривень інфляційних втрат, 34,10 гривень 30% річних, 29,50 гривень пені слід відмовити.
Щодо розподілу судових витрат судом враховано таке. 
Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України однією з основних засад господарського судочинства, зокрема є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. 
Згідно вимог статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Підпунктами 1, 2 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру - становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Предметом позову у цій справі є вимога майнового характеру про стягнення 277265,96 гривень заборгованості.
Позовну заяву позивачем подано до суду в електронній формі через підсистему ЄСІТС.
Таким чином, при зверненні із цією позовною заявою, необхідно було сплатити судовий збір виходячи із заявлених вимог майнового характеру із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору згідно вимог статті 4 Закону України "Про судовий збір" та виходячи із 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Позивачем мав бути сплачений судовий збір виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору 3327,19 гривень (277265,96 гривень х 1,5% х 0,8 = 3327,19 гривень).
При зверненні до суду позивачем згідно платіжного доручення № 169 від 23.04.2026 року сплачено судовий збір у розмірі 3328,00 гривень, що на 0,81 гривень більше ніж встановлено законом ((3328,00 гривень (судовий збір сплачений за подання позовної заяви) - 3327,19 гривень (судовий збір, що підлягав оплаті за подання позову до суду згідно закону) = 0,81 гривень).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
За таких обставин, сплачена частина судового збору у розмірі 0,81 гривень підлягає поверненню платнику.
Враховуючи, що від позивача не надходило клопотання про повернення судового збору, питання про повернення надлишково сплаченого судового збору у розмірі 0,81 гривень під час ухвалення рішення у справі судом не вирішується.
Нерозподілений судовий збір складає 3327,19 гривень.
Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволені частково, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3327,19 гривень розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з яких судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3324,53 гривень покладаються на відповідача, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2,66 гривень покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оріон ТД" (21022, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Київська, будинок 175, ідентифікаційний код юридичної особи 40084945) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад-Бетон" (21022, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Айвазовського, будинок 10, ідентифікаційний код юридичної особи 39405951; НОМЕР_1 в АБ "Укргазбанк" м. Київ, МФО 320478) 119 294,20 гривень основного боргу, 19 443,03 гривень інфляційних втрат, 57 455,46 гривень 30% річних, 56 981,79 гривень пені, 23 858,84 гривень штрафу та 3324,53 гривень судових витрат зі сплати судового збору.
3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.
4. У задоволенні решти позовних вимог про стягнення 169,04 гривень інфляційних втрат, 34,10 гривень 30% річних та 29,50 гривень пені - відмовити.
5. Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2,66 гривень покласти на позивача.
6. Згідно з приписами статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
7. Відповідно до положень частини 1 статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
8. Примірник судового рішення надіслати сторонам до електронних кабінетів у системі ЄСІТС.
Повне рішення складено 09 липня 2026 р.

Суддя Шамшуріна М.В.  

віддрук. прим.:
1 - до справи; 
2, 3 позивачу, відповідачу до електронних кабінетів у системі ЄСІТС.