ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 296/5333/24 | | Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 68 | | Доповідач Панкеєва В.А.

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді  Панкеєвої В.А.,
суддів Григорусь Н.Й., 
Галацевич О.М.,
за участю секретаря Добровольської В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/5333/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 
на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2026 року,

встановив:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя.
Позов мотивовано тим, що сторони з 14.02.2003 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 30.06.2021. За час перебування у шлюбі у сторін народилось двоє дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Під час шлюбу сторони набули у власність земельну ділянку та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на майно зареєстроване за відповідачем. Однак після розірвання сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна у зв`язку з чим виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом.
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд:
- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 114,9 кв. м., житловою площею 57,7 кв.м. та земельну ділянку площею 0,098 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1810136600:05:021:0067, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за нею право власності на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 114,9 кв.м., житловою площею 57,7 кв.м. та на 2/3 частини земельної ділянки площею 0,098 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1810136600:05:021:0067, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
01.08.2024 відповідачем по справі ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву та 12.04.2025 уточнену позовну заяву, в якій він просив суд:
- здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 
- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на транспортний засіб - автомобіль марки Hyundai Sonata 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу автомобіля марки Hyundai Sonata 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 75277,78 гривень.
- виділити у його власність меблі та побутову техніку, а саме: у кімнаті на першому поверсі - диван кутовий, у кімнаті на другому поверсі - меблі в спальній кімнаті (шафа купе, двоспальне ліжко та 2 тумбочки), на кухні - холодильник марки Sumsung та газову плиту марки Gorenje.
- виділити у власність ОСОБА_1 меблі та побутову техніку, а саме: шафу купе за індивідуальним замовленням, телевізор марки Sumsung, DVD-плеєр, пральну машину марки Sumsung 5 кг, кухонні меблі, меблі ванної кімнати, шафу купе за індивідуальним замовленням у прихожій та меблі в дитячій кімнаті: ліжко, шафа купе за індивідуальним замовленням (а.с.32-34, 106-112 т.1).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після фактичного припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу сторони стали проживати окремо, будинок АДРЕСА_3 ) та був добудований у період шлюбу ОСОБА_2 залишив ОСОБА_1 , а сам переїхав у будинок АДРЕСА_3 ) та перебуває у особистій приватній власності позивача.
Також зазначає, що за час перебування у шлюбі, окрім будинку, поділ якого є предметом первісного позову, сторонами був придбаний автомобіль марки Hyundai Sonata 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 (зареєстрований за відповідачем) та предмети домашнього інтер`єру, обстановки та вжитку, для облаштування будинку АДРЕСА_3 ), а саме: у 2016 році - холодильник Sumsung орієнтовною вартістю 37000,00 грн, кухня за індивідуальним замовленням вартістю 65000,00 грн, плита Gorenje та витяжка вартістю 12000,00 грн, дитяча кімната (меблі - ліжко, шафа купе за індивідуальним замовленням), II поверх - шафа купе металева розміром 4м х 2,5м, ліжко та 2 тумби ДСП коричневого кольору за індивідуальним замовленням, у прихожу - шафа купе за індивідуальним замовленням орієнтовною вартістю 70000,00 грн, телевізор Sumsung та DVD-плеєр орієнтовною вартістю 50000,00 грн, пральна машина Sumsung 5 кг, телевізор Sumsung 24-х дюймовий у кухню орієнтовною вартістю 60000,00 грн.
Позивач вказує, що автомобіль, побутова техніка, предмети домашнього інтер`єру, обстановки та вжитку є спільною з відповідачем власністю як подружжя та оскільки не досягнуто згоди з його поділу виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2026 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 114,9 кв.м., житловою площею 57,7 кв.м. та земельні ділянки за кадастровими номерами: 1810136600:05:021:0104 площею 0,0024 га 181013660:05:021:0105 площею 0,0755 га; 1810136600:05:021:0106 площею 0,0201, загальною площею 0,098 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , АДРЕСА_2 .
В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 114,9 кв.м., житловою площею 57,7 кв.м. та на 1/2 частину земельної ділянки за кадастровим номером 1810136600:05:021:0104 площею 0,0024 га; на 1/2 частину земельної ділянки за кадастровим номером 181013660:05:021:0105 площею 0,0755 га та на 1/2 частину земельної ділянки за кадастровим номером 1810136600:05:021:0106 площею 0,0201 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 114,9 кв.м., житловою площею 57,7 кв.м. та на 1/2 частину земельної ділянки за кадастровим номером 1810136600:05:021:0104 площею 0,0024 га; на 1/2 частину земельної ділянки за кадастровим номером 181013660:05:021:0105 площею 0,0755 га. та на 1/2 частину земельної ділянки за кадастровим номером 1810136600:05:021:0106 площею 0,0201 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 10593,10 грн. У задоволені решти вимог відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки Hyundai Sonata 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на частку автомобіля марки Hyundai Sonata 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Hyundai Sonata 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 75277,78 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2026 року у справі №296/5333/24 частково скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_5 . Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити. Виділити у власність ОСОБА_2 меблі та побутову техніку, а саме: у кімнаті на першому поверсі - диван кутовий, у кімнаті на другому поверсі - меблі в спальній кімнаті (шафа купе, двохспальне ліжко та 2 тумбочки), на кухні - холодильник марки Sumsung та газову плиту марки Gorenje. Виділити у власність ОСОБА_1 меблі та побутову техніку, а саме: шафу купе за індивідуальним замовленням, телевізор марки Sumsung, DVD-плеєр, пральну машину марки Sumsung 5 кг, кухонні меблі, меблі ванної кімнати, шафу купе за індивідуальним замовленням у прихожій та меблі в дитячій кімнаті: ліжко, шафа купе за індивідуальним замовленням. В решті рішення суду залишити без змін.
Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував, що метою сторін є поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу. Тому, позовні вимоги про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності не є належним способом захисту прав сторін на такий поділ. Як наслідок судове рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку та земельних ділянок підлягає скасуванню та ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. 
Окрім того, суд першої інстанції визнаючи право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 1810136600:05:021:0104 площею 0,0024 га, 181013660:05:021:0105 площею 0,0755 га, 1810136600:05:021:0106 площею 0,0201, загальною площею 0,098 га за сторонами не тільки вийшов за межі позовних вимог позивача, але і не з`ясував правовий режим вказаного нерухомого майна. Так, згідно рішення двадцять третьої сесії шостого скликання Житомирської міської ради від 30.05.2020 №556 надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки по АДРЕСА_2 . Підставою про надання земельної ділянки розміром 0,0980 га став договір дарування від 20.09.1996 №5-231, свідоцтво про право власності на житловий будинок від 29.07.2005, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.08.2005 №8204469, рішення виконавчого комітету ЖМР від 25.10.2007 №806. 20 вересня 1996 року ОСОБА_5 подарувала сину - ОСОБА_2 1/6 частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 . При цьому, ОСОБА_6 мала у постійному користуванні земельну ділянку площею 0,0277 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Окрім того, після смерті матері ОСОБА_2 - ОСОБА_6 відкрилася спадщина, яка складається з 1/100 ідеальної частки, 4/100 ідеальних часток та 6/100 ідеальних часток будинку по АДРЕСА_4 , яке, в свою чергу, було успадковане матір`ю ОСОБА_2 після смерті її матері ОСОБА_7 (1/100 ід.частки будинку АДРЕСА_3 ) та братів ОСОБА_8 (4/100 ідеальних часток) та ОСОБА_9 (6/100 ідеальних часток). Так, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16 січня 2024 року визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на 1/100 ідеальних часток належних за життя ОСОБА_7 , 4/100 ідеальних часток належних за життя ОСОБА_8 та 6/100 ідеальних часток належних за життя ОСОБА_9 житлового будинку АДРЕСА_3 . Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №806 від 25.10.2007 ОСОБА_2 було надано дозвіл на продовження будівництва одноквартирного житлового будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_2 . Надано цьому будинку постійну адресу - АДРЕСА_2 . ТОВ "Підприємство "Житомирземпроект" була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої в АДРЕСА_1 , площею 0,0980 га. 22 липня 2024 року ФОП ОСОБА_10 була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок та були зареєстровані три земельні ділянки, а саме: земельна ділянка площею 0,0024 га, кадастровий номер 1810136600:05:021:0104, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), земельна ділянка площею 0,0755 га, кадастровий номер 1810136600:05:021:0105, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), земельна ділянка площею 0,0201 га, кадастровий номер 1810136600:05:021:0106, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), які розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Водночас, звертає увагу на ту обставину, що житловий будинок АДРЕСА_2 знаходиться на земельній ділянці площею 0,0201 га, кадастровий номер 1810136600:05:021:0106. Так, згідно довідки №13 від 04.04.2025 інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_11 було встановлено, що на земельній ділянці, кадастровий номер 1810136600:05:021:0106 розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , розташований житловий будинок літ "А" загальною площею 114,9 кв.м., в тому числі житловою площею 57,7 кв.м. 
Поміж тим зазначає, що судом першої інстанції було правомірно встановлено, що за час перебування у шлюбі подружжям було придбано предмети домашнього інтер`єру, обстановки та вжитку, для облаштування будинку АДРЕСА_3 ), а саме: у 2016 році холодильник Sumsung орієнтовною вартістю 37000,00 грн, кухня за індивідуальним замовленням, плита Gorenje та витяжка, дитяча кімната (меблі - ліжко, шафа купе за індивідуальним замовленням), ІІ поверх - шафа купе металева розміром 4м х 2,5м, ліжко та 2 тумби ДСП коричневого кольору за індивідуальним замовленням, у прихожу - шафа купе за індивідуальним замовленням, телевізор Sumsung та DVD-плеєр, пральна машина Sumsung 5 кг, телевізор Sumsung 24-x дюймовий у кухню. Доказами придбання та наявності наведених речей у подружжя на час розгляду даної справи в суді позивачем за зустрічним позовом були долучені фото, де вбачається наявність придбаного майна подружжям під час шлюбу. При цьому, відповідач та представник відповідача за зустрічним позовом не заперечували факту придбання та наявності речей домашнього вжитку та побутової техніки в спірному житловому будинку, де проживає і на даний час ОСОБА_1 та користується ними одноособово. Зважаючи на фактичне визнання даного факту відповідачем за зустрічним позовом позивачем не заявлялося клопотання про огляд даних доказів за місцем їх знаходження. Водночас, незважаючи на визнання даного факту відповідачем суд взагалі в оскаржуваному судовому рішенні не навів мотивів відхилення у задоволенні позовної вимоги про поділ наведеного вище рухомого майна.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 12 березня 2026 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
Сторони та третя особа в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 
За приписами ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Від третьої особи надійшла заява з проханням справу розглядати у її відсутності, в задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Представник ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу задовольнити з викладених в ній підстав.
Представник ОСОБА_1 заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції.
Вислухавши пояснення представників сторін та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.02.2003. Шлюб було розірвано 30.06.2021 рішенням Корольовського районного суду м. Житомира у справі № 296/4303/21 (а.с.16-17 т.1).
Сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11-12 т.1).
Також судом встановлено, що за час перебування у шлюбі, сторонами набуто майно, а саме житловий будинок загальною площею 114,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером 1810136600:05:0214:0067 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 та СТА 072270 (а.с.23-24 т.1). 
01.08.2024 ОСОБА_2 здійснено поділ земельної ділянки з кадастровим номером 1810136600:05:0214:0067 на три земельні ділянки, а саме: 1810136600:05:021:0104 площею 0,0024 га; 181013660:05:021:0105 площею 0,0755 га; 1810136600:05:021:0106 площею 0,0201 (а.с.183-203).
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 за ОСОБА_1 24.02.2017 зареєстровано транспортний засіб Hyundai Sonata 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Задовольняючи частково первісні позовні вимоги та вимоги зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 114,9 кв.м. та земельні ділянки за кадастровими номерами: 1810136600:05:021:0104 площею 0,0024 га.; 181013660:05:021:0105 площею 0,0755 га.; 1810136600:05:021:0106 площею 0,0201, загальною площею 0,098 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , АДРЕСА_2 , набуто у власність сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому відповідно до статті 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя і при його поділі частки подружжя є рівними.
Місцевий суд вважав, що, ОСОБА_2 відповідно до вимог ст.71 СК України має право на компенсацію половини вартості автомобіля марки Hyundai Sonata 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що дорівнює його частці в розмірі 75277,78 грн та яка підлягає стягненню з відповідача за зустрічним позовом на його користь.
Відмовляючи у задоволенні вимоги ОСОБА_2 про поділ побутової техніки, предметів домашнього інтер`єру, обстановки та вжитку для облаштування житлового будинку АДРЕСА_3 , місцевий суд керувався тим, що протягом всього часу розгляду справи в суді, ОСОБА_2 не було підтверджено належними і допустимими доказами фактичну наявність зазначеного майна на момент розгляду справи, відсутні докази того, що це майно є спільною власністю подружжя та за які кошти воно було придбане, вартість речей визначена лише орієнтовно без документального підтвердження чи експертної оцінки, не враховано ступінь фізичного зносу майна, а також не надано достатніх доказів для визначення часток сторін і здійснення поділу.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вказує на таке.
Щодо визнання житлового будинку, земельних ділянок та автомобіля спільною сумісною власністю подружжя.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц зауважила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Метою заявленого первісного та зустрічного позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час перебування у зареєстрованому шлюбі з 14.02.2003 по 30.06.2021.
Відтак помилковим є висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення вимоги про визнання житлового будинку, земельних ділянок та автомобіля спільним сумісним майном, оскільки це є неефективним способом захисту.
Щодо позовної вимоги про визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки.
ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_6 .
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таку саму норму містять частини третя та четверта статті 368 ЦК України.
Тобто вказана норма встановлює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19, та постановах Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц, від 26 березня 2021 року у справі №414/277/17 та від 21 квітня 2021 року у справі №214/3609/18.
Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 442/8047/16).
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (частина перша статті 71 СК України).
Установивши, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 набутий під час шлюбу сторін, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Рішення суду в цій частині не оспорюється.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 , як подружжя, є також земельна ділянка площею 0,098 га кадастровий номер 1810136600:05:021:0067 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 .
З матеріалів справи слідує, що згідно рішення двадцять третьої сесії шостого скликання Житомирської міської ради від 30.05.2013 №556 надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки по АДРЕСА_2 . Підставою про надання земельної ділянки розміром 0,0980 га став договір дарування від 20.09.1996 №5-231, свідоцтво про право власності на житловий будинок від 29.07.2005, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.08.2005 №8204469, рішення виконавчого комітету ЖМР від 25.10.2007 №806, 0,0980 га (а.с.161-162 т.1).
06.02.2015 ОСОБА_2 оформлено свідоцтво про право власності серії НОМЕР_5 на земельну ділянку з кадастровим номером 1810136600:05:021:0067 за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом з цим, суд зазначає, що після надходження первісного позову до суду та відкриття провадження у справі, відповідач, достовірно знаючи про існування спору та заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , 01.08.2024 здійснив поділ земельної ділянки за кадастровим номером 1810136600:05:021:0067 площею 0,098 га на три окремі земельні ділянки за кадастровими номерами: 1810136600:05:021:0104 площею 0,0024 га; 181013660:05:021:0105 площею 0,0755 га; 1810136600:05:021:0106 площею 0,0201 (а.с.183-203 т.1).
Згідно витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01.08.2024 №НВ-5100922102024, №НВ-5100922112024 та №НВ-5100922122024 вищезазначені земельні ділянки розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та мають цільове - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Суд зауважує, що місце розташування, загальний розмір та цільове призначення земельної ділянки до поділу та після нього залишилось незмінним. 
Пунктом 5 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника).
Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, іншу будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81,116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. 
Разом із тим, якщо на земельній ділянці, одержаній громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15, Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17, від 30 листопада 2022 року у справі № 361/4500/19, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5).
Враховуючи наведений принцип єдності земельної ділянки із розташованими на ній будинком, будівлями та спорудами, встановлення у цій справі правового режиму будинку як спільної сумісної власності подружжя й, відповідно, визнання за сторонами права власності по 1/2 частці будинку АДРЕСА_3 , суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про поділ земельних ділянок на яких розташовано будинок.
Щодо позовної вимоги про визнання права власності на побутову техніку, предмети домашнього інтер`єру, обстановки та вжитку для облаштування житлового будинку слід зазначити наступне.
ОСОБА_2 вказує, що за час перебування у шлюбі сторонами була придбана побутова техніка, предмети домашнього інтер`єру, обстановки та вжитку для облаштування будинку АДРЕСА_3 ), а саме: на першому поверсі: холодильник Sumsung орієнтовною вартістю 37000,00 грн; кухонні меблі вартістю 80000,00 грн; плита Gorenje та витяжка вартістю 15000,00 грн; дитяча кімната (меблі - ліжко, шафа купе за індивідуальним замовленням) орієнтовною вартістю 30000,00 грн; кутовий диван вартістю 25000,00 грн; меблі ванної кімнати, вартістю 20000,00 грн; телевізор Sumsung та DVD-плеєр орієнтовною вартістю 50000,00 грн; пральна машина Sumsung 5 кг, орієнтовною вартістю 15000,00 грн; телевізор Sumsung 24-х дюймовий на кухні орієнтовною вартістю 8000,00 грн; на другому поверсі: шафа купе металева розміром 4м х 2,5м орієнтовною вартістю 25000,00 грн; ліжко та 2 тумби ДСП коричневого кольору за індивідуальним замовленням орієнтовною вартістю 30000,00 грн; прихожа - шафа купе за індивідуальним замовленням орієнтовною вартістю 70000,00 грн.
ОСОБА_2 зазначив, що вказані речі є спільною з відповідачем власністю як подружжя, тому просив здійснити їх поділ.
Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених цим Кодексом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст.81 ЦПК України. 
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року в справі №757/1782/18 вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. 
Суду першої та апеляційної інстанції не надано доказів наявності у подружжя, на час подання зустрічного позову та його розгляду у суді, меблів та побутової техніки.
Надані суду фотознімки не підтверджують ні наявність майна, яке просить поділити ОСОБА_2 на час розгляду справи, ні його місцезнаходження.
З матеріалів справи не вбачається, яким чином була визначена вартість майна та чи було стороною позивача визначено коефіцієнт фізичного зносу спірного майна. У позові зазначена лише орієнтовна його вартість без належного документального підтвердження.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог у вказаній частині.
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, поділу земельних ділянок, побутової техніки, предметів домашнього інтер`єру, обстановки та вжитку для облаштування житлового будинку, тому в іншій частині судом апеляційної інстанції на законність та обґрунтованість не перевіряється.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено за неповно з`ясованих обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не в повному обсязі відповідають обставинам справи.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання спірного житлового будинку та земельних ділянок та автомобіля спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід скасувати. В іншій оскаржуваній частині рішення суду слід залишити без змін.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, підстави для розподілу судових витрат, які пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, а також щодо судових витрат особи, яка подала апеляційну скаргу, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2026 року в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 114,9 кв.м., житловою площею 57,7 кв.м., земельних ділянок за кадастровими номерами: 1810136600:05:021:0104 площею 0,0024 га; 181013660:05:021:0105 площею 0,0755 га; 1810136600:05:021:0106 площею 0,0201, загальною площею 0,098 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , АДРЕСА_2 та автомобіля марки Hyundai Sonata 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у вказаній частині.
В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.А. Панкеєва

Судді Н.Й. Григорусь

О.М. Галацевич

Повне судове рішення складено 17 серпня 2026 року.